320 O. F. HULTMAN. 



mugha: mughum 1 ppi. Bj.R 40.3; mughu o. d. 3 ppi. VGL I 5 g. ex. A. 4.2; VGL II 

 5 g. ex. A. 10; VGL II K. Praef.; ÖGL 14 g. ex. Eps. 2.i; UL 18 g. ex. Kk. l.i; HL I. 8.i; 

 mugha 3 ppi. SD 4069:566; mughi 3 ppk. Landsfr. i. 



Af det na anförda måste slutas, att a-omljudet af kort m, hvad beträffar orden med 

 iirnord. kort explosiva eller icke-labial spirant efter rotvokalen, i vissa fornsvenska dialekter 

 inträdt i samma utsträckning som i västnordiskan, men i de flesta varit inskränkt inom 

 betydligt trängre gränser, i en del t. o. m. alls ej egt rum. 



I en stor del af de hithörande orden företer fornsvenskan inga sådana afvikelser 

 från fornvästnordiskan, som behöfva förutsätta en skiljaktighet i fl-omljudhlagens begräns- 

 ning. Många, i hvilka den har w för urgerm. kort u, återfinnas väster om Kölen med samma 

 vokalisation : så substantiven rup, hugher, rugher, hughi, smugha, (plur.) nuMar, gupdomber; 

 adjektiven gupUlccr, hughapcr; adverbet g^iplika; prêt. ind. plur. brutum, bupum, dntjnim, flv- 

 glmm, lupum, nutum, shdum, putum; verben hugha, hughna, hughsa; prêt, flutti, hughpi, luhti 

 luhter, ruddi nidder, studdi; verbet miigha^. Andra, hvilka i fornsvenskan uppträda såväl 

 med u som med o — substantiven hrut bröt, gup gop, gutar götar, stup stop och adverbet ur 

 or — visa också i fornvästnordiskan hvartdera. Hos några dylika ord, där visserligen den 

 sistnämnda företer blott den ena vokalisationen, förliker sig emellertid äfven den andra, specifikt 

 östnordiska, utan svårighet med de västnordiska a-omljudslagarna. Det är fallet med de mask. 

 i-stamssubstantiven bugher bogher (fvn. bugr), luter loter (fvn. hlutr), ön-stamssubstantivet luTca 

 loTca (fvn. loM), det efier första svaga konj. gående verbet luta Jota (fvn. Muta); för de båda 

 förstnämndas o-former jämföre man fvn. bolr m. fl. (s. 193), för luka fvn. fluga m. fl. (s. 199), 

 för lata fvn. blotna m. fl. (s. 209). Vidare år det fallet med substantivet hughsan Jwghsan (fvn. 

 hugsan), hvars o-form tydligen påvärkats af ett (först i y. fsv. urkunder belagdt) subst. hogher, 

 som återfinnes, lika vokaliseradt, i fvn. hogr; äfvensom med adj. brutUher — jämte adv. brut- 

 UTca — brotliher (fvn. brotligr brotUga)^ där tt-formen kan hafva rönt inflytande af flet äfven i 

 fornvästnordiskan med u mötande subst. brut. Slutligen med det ursprungligen till preterito- 

 presentierna hörande verbet dugha dogha (fvn. duga), hos hvilket o-vokalisation i västnordiskan 

 vore lika litet anmärkningsvärd som hos andra verb af nämnda grupp (s. 214). Det gifves 

 ock ett ord, hvaraf i den äldre fornsvenska litteraturen anträffats endast en u- och i den 

 fornvästnordiska endast en o-form, utan att dock den förra vore oförenlig med de västnordiska 

 ljudlagarna. Tänkbart är nämligen, att subst. nut i fornsvenskan och fvn. hnot förhålla sig till 

 hvarandra liksom de fvn. m- och o-formerna af en annan enstafvig konsonantstam, stu4 stod 

 (s. 201). Lika litet som de nu nämnda fsv. orden kräfva en del andra, som i fornvästnordiskan 

 sakna jämförlig motsvarighet, en annan a-omljudsregel än den för detta språk uppställda. 

 Sådana ord äro substantivet grup — vai'e sig det är feminin «-stam eller neutralt plurale tantum 

 (jf. SS. 191, 194); de feminina ön-starassubstantiven rupa och tugha (jf. s. 199); substantiven 

 rupsl (jf. fsv. rup fvn. rud) och hughnaper (jf. fsv. hughna fvn. Jnigna), samt adjektiven gutni- 

 sJcer (jf. fsv. fvn. gidar) och -gupa (|f. f^v. gup fvn. gicf)- Hit kunna ock föias subst. -tughi 



' Botr. fsv. mogha jf. s. 319 noten. För så vidt dess o återgår på urgerm. u. ställer det 

 sig jämte fsv. mugha vid sidan af subst. bntt bröt o. s. v. strax nedanför. 



Tom. XXXIII. 



