Hälsingelagen, Exkurs I. 321 



-toghi 2 (i hüt.) och adj. -iugltcr -togher (i büt.), -tugha (i iilt.). I västnordiskan har nämhgen 

 a-omljudet afficierat endast det i starktoniga (hufvudtoniga eller starkt bitoniga) stafvelser 

 stående «-ljudet, såsom bl. a. adjektiven på -ugr gifva vid handen, hvilka förblifvit oberörda 

 af detsamma (jf. ock Noreen, Aisl. gr. ^ § 154. 2). Och att de ifrågavarande orden såsom efterled 

 i komposita tidigt nedsjunkit till svagtonighet, framgår af att de behandlats som svagtoniga 

 ändelser: de förete, såsom längre fram skall visas, o endast i urkunder, där dylika hafva o 

 för urspr. u i samma Ijudomgifning, hvaremot de urkunder, i hvilka de svagtoniga ändelsestaf- 

 velserna städse återgifva detta genom u — Vidhemsprästens anteckningar, Upplandslagen, 

 Hälsingelagen och Lydekinas — aldrig uppvisa några andra former af subst. -tughi 2 och adj. 

 •tugher -tugha än M-forraer. Slutligen få måhända i detta sammanhang anföras jämväl subst. 

 -higher -tughi 1 (i liceii.) (nämligen under förutsättning att fsv. -togher, toghi 1 (i hœrt.), fvn. 

 -togi (i hert.) äfven till formen äro lånord: jf. ss. 300, 310; i annat fall hade alla dessa former 

 bort nämnas efter fsv. dugha dogha fvn. duga). Också om dem låter det nämligen, med hänsyn 

 särskildt till det nysvenska uttalet af subst. hurtig, tänka sig, att de som efterled genom att 

 antaga svag aksent undandragits a-omljudslagens invärkan. 



Men alla fornsvenska ord af ifrågavarande grupp foga sig icke lika väl som de nu an- 

 förda efter den västnordiska «-omljudsregeln. De böjningskategorier, inom hvilka" västnordiskan 

 under vanliga förhållanden återger urgerm. kort u genom o (s. 215), ega inom gruppen ett stort 

 antal representanter, och så gotlt som alla visa åtminstone alternativt w-vokalisation. Denna 

 låter sig, såvida man utgår från att hvarje starktonigt, af urnord. intervokalisk kort explosiva 

 1. icke-labial spirant efterföljdt kort u framför a-omljud värkande vokal i följande stafvelse 

 blifvit o, på ett tillfredsställande sätt förklaras endast hos de ofvan omtalade substantiven 

 -tugher (i hœrt.), brut (med adj. hrutWker och adv. brutliha), gup (med subst. gupdomber, adj. 

 gupWker och adv. gupliJca), rup (med subst. rupsl), gutar (med adj. gutnisher), hughi, -tughi 1 

 (i hœrt.), -tughi 2 (i bilt.), adjektivet -tugher (med adj. -tugha; i bilt.) och verben hugha, luta. 

 Svårare ställer det sig med de öfriga: de neutrala a-stamssubstantiven blus, bup 1 'bud' (med 

 subst. bupsJcaper), -bup 2 (i andb.), drup, flut, lup, shut, smugh, sup, tugh, uh; de mask. an- 

 stamssubstantiven bruii, bughi, -hupi (i sœndib., olb.), drupi, drusi, fluti, lughi, musi, pusi; de 

 svaga verben af första konj. bupa, lugha, -sluta (i skirsk.), skupa (med subst. skupan) samt af 

 fjärde konj. lupa. Antager man, såsom hittills skett, att den afvikelse från västnordiskan, 

 i/-vokaiisationen här innebär, grundar sig blott på utjämning i motsatt riktning af en öfver 

 hela det nordiska språkområdet lika a-omljudsväxling, så lämnar detta rum för samma anmärk- 

 ningar, som s. 233 ff. i ett analogt fall framställts mot en dylik åsikt. Den slutsatsen synes 

 därför icke kunna afvisas, att (/-ljudet hos orden i fråga varit Ijudlagsenligt äfven i böjnings- 

 former, där det efterföljts af o-omljud värkande vokal. 



Af vår exempelsamhng framgår emellertid, att inom samma böjningskategorier äfven 

 o-vokalisation förekommit i äldre fornsvenskan, liksom i fornvästnordiskan. Utom hos substan- 

 tiven -togher (\ hœrt.), bröt (med adj. brotliker), gop, götar, -toghi 1 (i hœrt.), -toghi 2 (i bilt.), 

 adjektivet -togher (med adj. -togha; i bilt.) samt verl)et lota, om hvilka ofvan varit fråga, visar 

 sig sådan hos de neutr. a-stamssubstantiven bop 1 (med subst. bopskaper), flot, lok, skot, trop, 

 ok; de mask. a?i-stamssubstantiven hoghi, -bopi (i sœndib.), dropi, floti, mosi; samt de svaga 

 verben af första konj. bopa, -skota (i skirsk.), skopa (med subst. skopan). 

 N:o 2. 41 



