322 O. F. HuLTMAN. 



Den växlande vokalisationen hos de ord, där endast rotvokalen o är förenlig med de 

 västnordiska «-omljudslagarna, beror utan tvifvel delvis på en dialektmotsättning: af de skilda 

 orden finnas för det mesta såväl u- som o-former. Delvis är den dock tydligtvis inom- 

 dialektisk. Vi skola strax finna, att de fsv. o-formerna till någon del uppstått, i dialekter 

 med u i hithörande ord, genom ett blott i icke-hufvudtoniga stafvelser värksamt a-omljud, genom 

 vokalbalansöfvergången u > o eller genom assimilation med o i en följande kompositionsled. 

 Men äfven om dessa o-former lämnas å sido, hafva orden i fråga ingalunda i alla dialekter 

 likformigt uppträdt med u eller o. Såsom längre fram i detalj påvisas, innehålla väl de flesta 

 urkunder endast ti- eller endast o-skrifningar af desamma, eller u- och o-skrifningar, hvilka 

 kunna täpkas härröra från en skrifvare, som i sin dialekt haft u, och en annan, som haft o 

 i alla orden. Men det gifves också en mängd urkunder, med hvilka det icke är händelsen: 

 äldre Västgötalagen, yngre Västgötalagen, yngre Västgötalagens kyrkobalk, Vidhemsprästens 

 anteckningar, Upplandslagen, Södermannalagen, Dalalagen, Västmannalagen, Hälsingelagen, 

 Magnus Erikssons landslag och Lydekinus. Och i alla utom den sistnämnda möter « företrä- 

 desvis hos de neutr. a-stamssubstantiven, o hos de mask. an-stamssubstantiven samt de svaga 

 verben af konj. I och IV — antingen så att, medan it-skrifningarna äro enrådande hos de förra, 

 hos de senare hvartdera slaget förekommer; eller så, att de förra representeras af både it- och 

 o-skrifningar, de senare endast af o-skrifningar; eller ock så, att på båda hållen o-skrifningar 

 uppträda jämte i^-skrifningar men på det senare i proportionsvis ojämförligt större antal. 

 För Lydekinus, där behandlingen af de skilda orden är fullt konsekvent, kommer man ännu 

 till rätta med antagandet, att en dialekt med o i dem alla i fråga om några påvärkats af en 

 annan med u eller tvärtom. Men hvad de öfriga uppräknade urkunderna angår, så tillstädjer 

 den öfverensstämmande motsättning mellan olika böjningskategorier, som förefinnes i alla, 

 ingen annan förklaring, än att en del fornsvenska dialekter på grund af egen utveckling företett 

 u i de neutr. a-stamssubstantiven, o i de mask. an-stamssubstantiven och de svaga verben af 

 första och fjärde konjugationerna. Och grunden till detta förhållande är utan tvifvel liksom i 

 andra liknande fall (ss. 270, 298) den, att här urgerm. kort u endast framför synkoperad 

 fl-omljud värkande vokal reflekterats af u, men framför kvarstående af o: i de förras böj- 

 ningssystem öfvervägde formerna med synkoperad, i de senares de med kvarstående. 



Det är emellertid icke blott inom de böjningskategorier vi nu sysselsatt oss med som 

 tt-formerna genom antagandet, att kort u i fornsvenskan kunnat kvarstå äfven framför a-omljud 

 värkande vokal, vinna den mest tillfredsställande förklaring. Det gäller också om adjektiven 

 rutin, sluhin och upin samt om de starka participen hrutin, bupin, flutin, friisin. lughin, lukin, 

 lupin, lutin, skutin, struTcin, supin. Dessa w-former förekomma, som vi sett, i fornsvenskan 

 jämte de med västnordiskan öfverensstämmande o-formerna rotin, ojnn och hrotin, iopin, lokin, 

 lopin. Kock har i P.-B.-S. Beitr. XXIII s. 503 ff. härledt «-vokalisationen hos participen ur 

 en analogil,)ildning till prêt. ind. plur. efter mönstret hrunnu : hrunnin, funnu : funnin etc. och 

 hos adjektiven ur en annan analogibildning, framkallad af en vacklan mellan de Ijudlagsenliga 

 participformerna med o- och nybildningarna med u. Den senare delen af denna förklaring kan 

 dock ej betraktas som annat än en nödfallsutväg, hvars metodologiska berättigande t. o. m. 

 kan sättas i fråga. På säkrare grund hvilar visserligen antagandet, att it- vokalisationen hos 

 de nämnda participen förutsätter en analogibildning efter de starka verb, som både i prêt. ind. 



Tom. XXXIII. 



