Hälsingelagen, Exhurs I. 323 



plur. och prêt. part. hade sådan. Man har svårt att utan detsamma förklara, hvarför somliga 

 fsv. dialekter, som i participen visade rotvokalen u, i de ofvan omtalade adjektiven af samma 

 bildning hade o. Att så varit fallet, kan nämligen slutas däraf, att äldre Västgötalagen 

 innehåller å ena sidan bupin, brutin 4 g., lughin, shxdin, strukin 2 g. (och upin), å andra sidan 

 rotin 3 g., opin 3 g.'; yngre Västgötalagen lupin 6 g., hrutin 29 g., luhin 2 g., shutin, 

 strukin (och upin 2 g.): rotin 3 g., opin 2 g.; yngre Västgötalagens kyrkobalk hrutin 4 g.: 

 opin 2 g.; Upplandslagen bupin 10 g., brutin 16 g., lutin : rotin, opin 4 g.; Dalalagen 

 bupin 4 g., brutin 6 g.: opin; Hälsingelagen bupiii 5 g., brutin 13 g.: opin; Stadslagen 

 bupin 19 g., brutin 32 g., shutin 2 %.:opin 3 g.^; H. Birgittas egenh. utkast bupin : rotin. 

 Kock anger ingen speciell orsak, hvarför fornsvenskan visat en sådan benägenhet för analogi- 

 bildningen, att M-formerna varit enrâdande i de allra flesta dialekter — o-former förekomma 

 blott i ett par af de här undersökta urkunderna — medan i fornvästnordiskan endast helt 

 obetydliga ansatser till en sådan ombildning varsnas; och åtminstone från den nu gängse 

 metodens ståndpunkt kan någon invändning icke grundas härpå. Men det säger sig själft, att 

 om förklaringen kan kompletteras därhän, att nämnda fråga icke lämnas obesvarad, denna 

 modifikation måste anses som en förbättring. 



Utgår man nu från att i fornsvenskan u kunnat Ijudlagsenligt företräda urgerm. kort 

 u framför a-omljud värkande vokal, ernås för w-vokalisationen hos adjektiven och participen i 

 fråga en förklaring, som uppfyller äfven de strängaste anspråk. Att denna vokalisation måste 

 tillkomma såväl de förra som de senare i dialekter, där o alls ej företrädde urgerm. kort u 

 inom ordgruppen i fråga, är utan vidare klart. Och hvad sådana dialekter beträffar, i hvilka 

 det var inskränkt till ställningen framför kvarstående n-omljud värkande vokal, så kan här 

 de synkoperande böjningsformernas m- vokalisation, om den ock icke ensam förmådde motstå 

 tendensen till generalisering af de öfrigas o-vokalisation, likväl hos participen hafva jämte ana- 

 logien med brunnu hrunnin, funnu funnin etc. åstadkommit att tvärtom o utträngdes af u. 

 Man väntar, att det sammanhang, som sålunda torde forefinnas mellan de neutr. a-stamssubstan- 

 tivens, de mask. an- stamssubstantivens och de till konj. I och IV hörande svaga verbens u- 

 vokalisation och de ifrågavarande adjektivens och participens, skall komma till synes i de 

 skilda urkundernas behandling af dessa ord. I själfva värket uppträda adj. rutin, slukin och ujyin 

 blott i urkunder, hvilka äfven annars — om de alls gifva någon antydan om behandlingen af u 

 framför kort explosiva I. icke-labial spirant + kvarstående ändelsevokal — låta förmoda, att 

 någon deras dialekt bevarat det oomljudt i denna ställning ^, medan de urkunder, där sam- 

 ma behandlingssätt är enrådande — Östgötalagen och Smålandslagen — aldrig visa något rotin, 

 slohin 1. ojrin. Och å andra sidan är den enda urkund, som innehåller exempel på hithörande 

 starka particip med rotvokalen o och därjämte på hithörande neutr. a-stamssubstantiv — 

 Vastmannalagen — på samma gång den enda med exempel på o hos de sistnämnda, i hvilken 

 ett jämsides därmed hos participen förefintligt o icke kunnat af en tillfällighet undgå att 

 afsätta spår. Den här framställda uppfattningen får, synes det, genom dessa öfverensstäm- 

 melser en vacker bekräftelse. 



1 Här och i det följande tages ingen hänsyn till adj. opinhar och dess afledningar: jt. s. 313 f. 

 '■^ Endast i uttrycket opi)i bref (opit b.), hvarom se s. 329. 

 * Betr. äldi-e Västgötalagen se s. 336 här nedan. 



N:o 



