324 O. F. Hu r/r M AN. 



Desamma mäste' väl ock anses ådagalägga, att w-vokalisationen hos adjektiven 

 och participen icke i någon större utsträckning beror på den ss. 262, 271, 290, 299 antagna 

 öfvergången af o till u i kort stafvelse framför i — om ock möjligheten af en sådan upprin- 

 nelse för den i vissa dialekter icke kan bestridas. 



Såsom den föregående utredningens resultat torde vi alltså få anteckna, att i de 

 flesta fornsvenska dialekter urgerm. kort rt i ställning framför intervokalisk 

 kort explosiva 1. icke-labial spirant har till Ijudlagsenlig motsvarighet u, äfven 

 om följande stafvelse innehållit o-omljud värkande vokal, dock så att det endast 

 i en del är fallet utan inskränkning, i en annan del däremot blott där den omljud 

 värkande vokalen synkoperats. Enklast och därför väl riktigast är det att jämväl i 

 detta fall (jf. s. 235) uppfatta fornsvenskans u såsom kvarstående från urgermansk tid och 

 icke såsom sekundärt utveckladt ur o. Att »-vokalisationen i vissa dialekter tillkommit blott 

 former med synkoperad ändelsevokal, förklaras då utan vidare genom antagandet att här 

 rt-omljudet framför intervokalisk kort explosiva 1. icke-labial spirant inträdt senare än fl-synkopen. 



I denna utredning har ingen hänsyn tagits till ett antal exempel med o, hvilka synas 

 ådagalägga, att likväl i ett speciellt fall «-omljud förekommit äfven innanför de gränser, där 

 annars u kvarstått oförändradt. Ordet brut visar i yngre Västgötalagens kyrkobalk såsom 

 osammansatt regelbundet w-vokalisation, men såsom senare led i en sammansättning (friphrot, 

 shiptabrot, tialdrubrot) lika regelbundet o-vokalisation ; då exemplen på det förra äro 3, på det 

 senare 6, kan denna motsättning ej gärna bero på en tillfällighet. I Norl^ärgsprivilegierna 

 och i Sv. Dipl. 4554 har likaså subst. luter såsom själfständigt u (resp. 3 o. 3 g.), i samman- 

 sättningen cegholoter däremot o (resp. 1 o. 3 g.) Och såväl Upplandslagen som Hälsingelagen 

 örete o i sammansättningen matslot — Upplandslagen dessutom i sammansättningen sialfshot — 

 — ehuru de för öfrigt alltid eller så godt som alltid hafva u i de till ordgruppen i fråga 

 hörande neutr. a-starassubstantiven, den senare bl. a. i det osammansatta shut. Sammanställas 

 dessa fakta, synes det antagandet ej omotiveradt, att åtminstone vissa fornsvenska dia- 

 lekter, hvilka i hufvudtonig stafvelse oförändradt bevarat urnord. kort m, ifall det 

 efterföljts af kort explosiva 1. icke-labial spirant-f a-omljud värkande ändelsevo- 

 kal, synkope underkastad såväl som kvarstående ellerendast synkopeunderkas- 

 tad, i icke-hufvudtonig stafvelse Ijudlagsenligt återgifvit detsamma genom o. Med 

 åberopande af andra fall, där regressivt omljud varit inskränkt till icke-hufvudtoniga stafvel- 

 ser, förklarades s. 298 på liknande sätt växlingen m. : o hos substantiven Muf-, luf, ruf, sTcuf och 

 prefixet of-. Det är väl mindre sannolikt, att de oäkta sammansättningarna shiptabrot, tial- 

 drubrot och œgholoter redan vid tiden för n-omljudet haft försvagad aksent på efterleden; men 

 de kunna, sedan de erhållit dylik, hafva antagit o under invärkan af äkta sammansättningar 

 på -bröt, -loter. 



Frågar man nu, om det till icke-hufvudtoniga stafvelser begränsade n-omljudet inom 

 ordgruppen i fråga inträdt i hvarje sådan stafvelse, är helt säkert ett nekande svar det rik- 

 tiga. Den mot behandlingen i västnordiskan stridande M-vokalisation, som i vår exempelsam- 

 ling möter hos hithörande ord också där de bilda efterleden i ett kompositum, beror utan 

 tvifvel — så vidt ej äfven icke-hufvudtoniga stafvelser i resp. dialekt Ijudlagsenligt saknat 

 fl-omljud — i de flesta fall antingen på att denna efterled haft hufvudton eller på att sam- 



Tom. XXXIII. 



