Hälsingelagen, Exlcurs I. 325 



mansättningen uppkommit efter rt-omljudsperioden eller påvärkats af det enkla ordet. Men 

 säkert icke i alla. Pä adj. hiltngher låter sig ingendera förklaringen med någon större sanno- 

 likhet tillämpas. Huruvida ett själfständigt tu^R funnits efter a-omljudsperioden, är tvifvel- 

 aktigt, och att efterleden i biltugher tidigt t. o. m. haft infortis, kommer man på de s. 320 f. 

 anförda grunderna icke ifrån. Den exklusivitet, hvarmed w-formen hiUugher uppträder i alla 

 urkunder, där ordet ej visar o på grund af en allmän öfvergång af svagtonigt u till o (se 

 här nedan), synes förbjuda antagandet, att den öfverallt tillhör någon dialekt, för hvilken 

 ljudlagen i fråga varit främmande. För en inskränkning af n-omljudet till en del af de icke- 

 hufvudtoniga stafvelserna tala ännu afgjordare adjektiven pä -ugher (t. ex. aivugher, walditgher), 

 livilkas sutfix ingenstädes uppvisar vokalen o, såvida den ej enligt andra ljudlagar tillkommer 

 detsamma. Man kunde tänka sig inskränkningen så, att u bibehållits framför vissa konsonanter 

 (såsom 5). Sannolikare är dock, att alla infortisstafvelser (obetonade samt svagt och halfstarkt 

 bitoniga) stått oberörda af ljudlagen, som alltså gällt endast stafvelser med semifortis (stark 

 biton). Häremot kan visserligen invändas, att enligt livad s. 298 antagits t. o. m. obetonade 

 stafvelser varit delaktiga af den analoga öfvergången hos ord med labial spirant efter rotvokalen. 

 Men äfven annars är benägenheten for «-omljud större framför c-ljud än framför explosiver 

 och andra spiran ter: i den förra ställningen hai sålunda, så vidt man kan se, n. ingenstädes 

 undgått att blifva o, om kvarstående «-omljud värkande vokal följt efter detsamma (anf. st.). 

 I flere fall har den af aomljudslagarna bestämda fördelningen af m och o förskjutits 

 genom ingripande af andra ljudlagar. Senare kompositionsleden i adj. biltugher biltugha och 

 subst. biltughi har, såsom s. 320 f. framhåUits, nedsjunkit till svagtonighet, till följd hvaraf dess 

 rotvokal, som sannolikt härigenom ställts utom räckhåll för a-omljudet, varit underkastad all- 

 deles samma öfvergångar till o som den urspr. ändelsevokalen ». Den uppträder sålunda städse 

 som o i Västmannalagen '20 g.), där äfven den sistnämnda nästan alltid representeras af denna 

 vokal (utom i Prœfatio och Index); likaså i Magnus Erikssons landslag (31 g.) och Koppar- 

 bärgsprivilegierna (3 g.) — som frånsedt ändeisen -inn konsekvent visa o för n enligt vokal- 

 balansregeln — och i Cod. AM 51 4:o af Smålandslagen (1 g.), som med samma inskränkning 

 alternativt gör det;' dessutom undantagsvis (1 g.) — i regeln (14 g.) återfinnes den som u 

 — i yngre Västgötalagen, hvilken företer vokalharmonisk difterentiering af ändelsevokalen 

 u (det ersattes af o efter e, o, o och a) men därjämte spår af vokalbalans, t. ex. gicezlo gs. R. 

 29, lœnsto (0: lœngsto) dsn. A. 18, fingo 3 ppti. O. 15, sino dsn. R. 16, piuftom dp. \>. 10. Med 

 ett ord, i alla urkunder, där man finner o såsom rotvokal i senare leden af adj. biltugher bil- 

 tugha eller subst. biltughi, spåras mer eller mindre tydligt en ljudlag, enligt hvilken svagtoniga 

 ändelsestafvelser förbytt till o ett urspr. kort «. i samma Ijudomgifning. — Jämväl subst. hter- 

 togher hcertoghi i Södermannalagens tillägg och Cod. Bureanus, hvilka urkunders språk äfven 

 berörts af vokal balanslagen, kunde hafva fått sitt o genom densamma (om en annan möjlighet 

 se SS. 300, 310); med hänsyn till det konstanta hœrtugher hœrtughi i öfriga ä. fsv. urkunder, 

 där ordet förekommer, äfve^'^'^m till det nysvenska uttalet är det möjligt att också här efter- 

 leden tidigt blifvit svagtonig. — En öfvergång af u till o utanför «-omljudets område torde ännu 



' Ji'. s. 165 not 1. 

 :;:o 2. 



