326 O. F. HULTMAN. 



i ett annat ord hafva framkallats af vokalbalanslagen — i gopsiwiar („gozziuia"), som en gång 

 möter i Dalalagen. Att o-formen gop, som frånsedt detta enda exempel är främmande för den 

 fsv. litteraturen, står som förled i en ofta brukad (och således lätt isolerad) sammansättning, 

 gör det sannolikare, att den utvecklats ur gup på grund af aksentlöshet (jf Noreen, Aschw. 

 gr. § 143 anm. 10) än att den utgör ett fornsvenskt motstycke till fvn. goä; spår af en öfvergång 

 w. > o i svagtoniga ändelsestafvelser skönjas enl. Brate, Ä. Västmannal. Ijudl. s. 45 f, i 

 Dalalagen. 



Ännu en annan ljudlag har värkat öfvergång af w till o där a-omljudslagarna låtit det 

 kvarstå : den s. 287 påvisade assimilationen af kort u i förra leden af komposita med o i deras 

 senare led. I Magnus Erikssons landslag, där de hithörande neutrala a-starassubstantiven 

 företrädas af 77 skrifningar med u (bland dem fluf) och 2 med o, återgifva de senare hvardera 

 former af subst. flothohnher; och äfven i Upplandslagen, där w-skrifningarna äro 124 och o-skrif- 

 ningarna 5 (bland dem 2 sammansättningar på -skot, om hvilka se ofvan), möter flotholmber 

 2 gånger. 



Om vi nu vilja fastställa, i hvilken utsträckning de olika urkundernas dialekter 

 låtit ft-omljud inträda inom den ifrågavarande ordgruppen, så säger oss det öfvervägande 

 flertalet af våra exempel ingenting därom. Det gäller om n-skrifningarna af alla ord, hos 

 hvilka u äfven i dialekter med en a-omljudslag hk den västnordiska låter sig förklaras (jf. 

 SS. 320 f, 322 f); af adjektiv med suffixet -aria-, hvilkas osynkoperade former kunna tänkas varit 

 delaktiga af en öfvergång o > « i kort stafvelse framför i och analogiskt påvärkat de öfriga 

 Gf. s. 324); slutligen af subst. gutar, som (liksom i fornvästnordiskan) kan vara forngutniskt 

 lånord. Och if-skrifningarna af de neutr. «-stamssubstantiven säga oss endast, att resp. dialekt sak- 

 nat omljud åtminstone framför synkoperad a-omljud värkande vokal. Af o-skrifningarna 

 kan väl i allmänhet slutas till a-omljud inom resp. dialekt. Men också de ega till någon del 

 icke vitsord i detta afseende. Det är fallet med exemplen på subst. friphrot, skriptabrot, 

 tialdrubrot, agJioloter, matskot, sialfskot, hvilka ega vitsord endast för det till icke-hufvudtoniga 

 stafvelser inskränkta «-omljudet (s. 324); med de exempel, hvilkas o måste bero på en annan 

 ljudlag än ft-omljudet — subst. flotholmber (jf. ofvan), biltoghi och adj. biltogher biltogha (s. 325) 

 samt adv. o. prep. or (ss. 320, 208); äfvensom med de möjligen utländska (ss. 300, 310, 313 f.) 

 hcertogher hartoghi och opinbar med dess afledningar. Härtill kommer, att o-skrifningarna af 

 mask. an-stamssubstantiv och svaga verb hörande till konj. I eller IV äfvensom af substantiv 

 böjda såsom 2-stammar eller enstafviga konsonantstammar, af adjektiv med suffixet -ana- och 

 af starka particip ej bevisa mer än att resp. dialekt låtit omljud inträda åtminstone framför 

 kvarstående a-omljud värkande vokal. 



Lämna vi å sido alla de u- och o-skrifningar, af hvilka ingen upplysning står att vinna, 

 och söka att på grund af vårt öfriga material utreda de skilda urkundernas förhållande, komma 

 vi till följande resultat. 



Det behandlingssätt, på grund af hvilket u fortsätter urgerm. kort u framför a-omljud 

 värkande vokal, vare sig att denna kvarstår eller synkoperats, har till främsta representant 

 textkodex af Östgötalagen. Här är it-vokalisation genomgående icke allenast hos de neutr. 

 a-stamssubstantiven — bup 1 'bud' (60 g.), -lup 2 (i andb., 2 g.), dnq], flut, skut, smitgh, sup 

 — utan ock hos de mask. an-stamssubstantiven — biipi (2 g.), drusi — samt de svaga verben 



Tom. XXXIII. 



