Hälsingelagen, Exkurs 1 329 



antagande har så mycket mera skäl för sig, som en pavärkan af verbet från substantivet skut] 

 hvaraf det är afiedt, i sig själf är ytterst sannolik. Den andra urkunden i fråga, Vidhems- 

 prästens anteckningar, företer dels subst. hup 1 (3 g.), dels subst. skot; för öfrigt subst. 

 mosi (15 g.) äfvensom subst. loter (9 g.). Det därstädes äfven mötande vb. lupa låter uppfatta 

 sig såsom influeradt af subst. hup 1. Att de dialekter, som i äldre Västgötalagen och Vidhôms- 

 prästens anteckningar insatt w-skrifningarna af neutr. a-stamssubstantiv, alla bevarat u oomljndt 

 framför såväl synkoperad som kvarstående vokal, är icke gärna möjligt, då i så fall utan 

 tvifvel åtminstone något af de talrika exemplen på subst. loter och subst. mosi skulle vittna därom-, 



I Stadslagen har däremot en dialekt med « framför såväl synkoperad som kvar- 

 stående vokal jämte en med o i båda dessa ställningar afsatt spår. Här möter à ena sidan 

 dels subst. hup 1 (28 g.), drup (2 g.), flut, skut (33 g.), tugh (10 g.), dels subst. skot, ok; å 

 andra sidan dels subst. fluti (2 g.) och vb. skupa (6 g.; därtill subst. skupan), dels vb. skopa 

 (2 g.), äfvensom subst. lotvr (1 g., jämte luter 8 g.), bogher (i arhogha), subst. götar (i subst. 

 gotland, 2 g., jämte subst. gutland och adj. gutniskcr) och adj. opin (3 g.). Något påfallande är, 

 att de tre exemplen pä sistnämnda ord alla föi'ete o; med hänsyn till det allmänna frekvens- 

 förhållandet mellan %i- och o-skrifningarna väntar man här uteslutande eller öfvervägande 

 u. Det är emellertid tänkliart, att ordets form i fornsvenskan delvis rönt inflytande 

 af mit. opin; speciellt i ifrågavarande fall saknas icke anledning till denna förmodan, då på 

 alla tre ställena användes uttrycket opin href (opit h.) — en afläggare af mit. opin hrff. 

 Såsom ortnamn ega måhända också arhogha och gotland ej vitsord för Stadslagens dialekter. 

 Till Stadslagen ansluter sig Cod. AM 51 4:o af Smålandslagen, där vi finna subst. hup 1 

 (4 g.), subst. hruti och vb. skupa (2 g.), vid sidan af subst. ?'of) i (2 g.). Också Lydekiniis hör 

 till denna grupp: den uppvisar dels subst. hup i (13 g.) och vb. hupa (8 g.), skupa (2 g.), dels 

 subst. skot (2 g.) äfvensom subst. hrot (4 g., jämte hrut) och subst. loter (27 g.). Nägoii vacklan 

 eger här icke rum, livad de enskilda orden beträffar (hrot och hrut — det förra alltid nom. ack. 

 sing., det senare ack. plur. — äro hvardera Ijudlagsenliga i o-dialekten: jf. s. 191). Med hänsyn 

 härtill och till att för flere af orden finnas talrika belägg är det icke sannolikt, att u- och 

 o-skrifningarna blifvit insatta af olika skrifvare. Och då det måste anses uteslutet, att alla 

 dessa «-former af w-stamssubstantiv och verb af första svaga konj. uppkommit på analogisk 

 väg inom en o-dialekt, synes man beträffande Lydekinus vara hänvisad till antagandet, att en 

 dialektblandning egt rum, icke först i handskriften, utan i en skrifvares språk. 



Det gifves slutligen ett par urkunder, bland hvilkas dialekter, efter hvad det vill synas, 

 funnits representanter för alla tre behandlingssätten. Desamma uppvisa både u- och o-skrif- 

 ningar af såväl «-stamssubstantiv som fl)i-stanissubstantiv och verb af första svaga konj. Och 

 o-skrifningarna af de senare äro i förhållande till w-skrifningarna så mycket talrikare än o- 

 skrifningarna af de förra, att de ej alla kunna vara insatta af samma skrifvare som dessa, 

 utan delvis måste härröra från en, i hvars dialekt de förra haft w till rotvokal, endast de senare o. 

 Så möter i Västmannalagen å ena sidan, jämte subst. hup 1 (24 g.), fiut (3 g.), skut (2 g.), 

 med o subst. hop 1 (17 g.; därt;ill subst. hopskaper); dessutom (jämte subst. hrut 12 g.) subst. 

 hrot (20 g.; därtill adj. brotlikcr 2 g.). Å andra sidan förekommer där, jämte en enda w-skrif- 

 ning, vb. skupa, o-skrifningarna suljst. floii och vb. hopa, -skota, skopa (4 g.); dessutom subst. 

 loter (44 g., jämte luter 5 g.). På invärkan af en dialekt med o framfc)r såväl synkoperad som 



N:o 2. 42 



