SâÔ Ô. F. ÎÎULTMAît. 



kvarstående vokal tyder ytterligare — jf. s. 323 — prêt. part, hrotin (8 g.), hopin (7 g.), Min, 

 lopin (därjämte brutin 2 g., hupin 5 g., lutin). — Till urkunderna i fråga hör vidare yngre 

 Västgötalagen. Den innehåller å ena sidan subst. bup 1 (16 g.), drup (2 g.), jämte subst. hop 1, 

 lok, trop (2 g.). Å andra sidan vb. bupa (2 g.), -skuta (2 g.), shipa jämte vb. Ma (2 g.), 

 -sTcota (8 g.), skopa (2 g.); dessutom subst. Mer (67 g., jämte luter 4 g.) och adj. rotin (3 g.), 

 opin (2 g., jämte upin 2 g.). Slutligen hör hit Upplandslagen. I den ställer sig vid sidan 

 af subst. hup 1 (62 g. ; därtill subst. hupskaper), skut (2 g.) endast subst. flot, medan vid sidan 

 af vb. hupa (8 g.), shcpa (4 g.) stå subst. floti, vb. -skota, skopa (4 g.); i densamma förekomma 

 dessutom subst. låter (69 g., jämte luter 1 g.), subst. loka och adj. rotin, opin (4 g.). Ehuru de 

 sistnämnda fyra orden nästan uteslutande representeras af o-skrifningar — hvilket förutsätter 

 ett minimalt inflytande af den dialekt, som haft u äfven framför kvarstående vokal — svara 

 mot de 6 exemplen på flott, -skota och skopa ej mindre än 7 skrifningar med u. Emellertid 

 måste uppenbarligen ?/-formen hupa, som förekommer 3 gånger och ej har något motstycke 

 med o, tillerkännas ej blott den nämnda i(-dialekten, utan ock den starkt framträdande dialekt, 

 som visat u framför synkoperad, o framför kvarstående vokal, och där de lätt kunna hafva 

 erhållit w-vokalisation i anslutning till subst. hup 1. Och hvad de 4 exemplen på skupa angår, 

 så finnas 3 af dem på de 4 första bladen af handskriften, medan beläggen för Mer, loka, rotin 

 och opin alla tillhöra de följande 119 bladen. De skilda delarna af Upplandslagen uppvisa 

 följaktligen ingen sådan olikformighet i u- och o-skrifningarnas relativa frekvens, som uteslöte 

 att hvarje dialekt, som haft o i de fyra sistnämnda orden, äfven haft det i skopa. 



Den undersökning vi nu slutfört har alltså gifvit följande hufvudresultat: 



1) På svensk botten liksom på västnordisk (s. 215) har kort u utom i vissa undantags- 

 fall undergått «-omljud, ifall följande stafvelse innehållit omljud värkande vokal. 



2) Framför vissa konsonanter och konsonantgrupper har något a-omljud icke inträdt. 

 Dessa konsonanter och konsonantgrupper äro icke fuht de samma i svenskan som i väst- 

 nordiskan. Den förra har nämligen å ena sidan dialektiskt låtit u undergå omljud äfven framför 

 urnord. intervokaliskt kort m. k andra sidan har den i flere eller färre dialekter bevarat det 

 oomljudt jämväl framför urnord. 1. dentalt I -\- konsonant, 2. kakuminalt I + labial explosiva 

 1. spirant, 3. kakuminalt I + konsonant annan än labial explosiva 1. spirant, 4. explosiva 1. 

 spirant + likvida 1. nasal, 5. geminerad tonande explosiva, 6. geminerad tonlös explosiva, 7. 

 intervokaliskt kort I, 8. intervokalisk kort labial spirant, 9. intervokalisk kort explosiva 1. 

 icke-labial spirant. Framför somliga af dessa konsonanter och konsonantförbindelser har dock 

 i en del dialekter eller i alla « förblifvit oomljudt ))lott såvida den omljud värkande vokalen 

 synkoperats. 



3) Uti vissa svenska dialekter tyckes dessutom ett föregående (dentalt?) I hafva 

 skyddat u mot a-omljud — dock icke i dem alla i det fall att u efterföljdes af t^-ljud. 



Vår undersökning har emellertid lämnat obesvarad frågan, i hvad mån uti hvarje 

 särskild dialekt det genomgående eller partiella uteblifvandet eller inträdandet af a-omljudet i 

 en af de angifna ställningarna åtföljts af samma eller en annan behandling i de öfriga. Om 



Tom. XXXIII. 



