Hälsingelagen, Exkurs I. 331 



de urkunder undersökningen omfattat alltid representerade blott en enda dialekt och på samma 

 gång innehöUe exempel på behandlingen i alla de olika ställningarna, skulle klarligen en sådan 

 fråga icke vålla mycken svårighet. Men ej en enda urkund uppfyller båda dessa villkor. De 

 mera omfångsrika, som i det senare afseendet lämna minst öfrigt att önska, bära samtligen 

 spår af att afskrifvare i den ursprungliga språkformen inmängt beståndsdelar ur sin egen 

 afvikande munart. Ofta har det gjorts i ymnigt mått och stundom af tlere afskrifvare efter 

 hvarandra. Under dessa omständigheter är det i många fall svårt, om icke omöjligt, att fast- 

 ställa hvad som hör samman och hvad som influtit ur skilda dialekter. Vi vilja emellertid 

 se till, hvilka resultat som i den vägen stå att vinna. 



Bland de omfångsrikare urkunderna är textkodex af Östgötalagen kanske den, hvars 

 språk i afseende å a-omljudet af u visar den största homogeniteten. Så vidt af exemplen i 

 densamma kan ses, har i dess dialekt — eller rättare dialekter — u genomgående förblifvit 

 oomljudt framför kort explosiva 1. icke-labial spirant (s. 326), framför kort I (s. 269), framför 

 dent. I -I- konsonant (s. 237), framför gemin. tonande explosiva (s. 247) samt framför explosiva 

 1. spirant + likvida 1. nasal (s. 246). Däremot har omljudet icke uteblifvit framför kort m 

 (s. 292); ej häller framför kakum. I + konsonant annan än lab. explos. 1. spir. (s. 242 ff.). 

 Framför kort labial spirant har det uteblifvit, ifall den omljud värkande vokalen synkoperats, 

 men inträdt, ifall den kvarstått (s. 293 ff.). Härutinnan öfverensstämma med Östgötalagens 

 dialekter alla öfriga, hvilkas Ijehandling af h i denna ställning de undersökta urkunderna 

 belysa (utom i ett speciellt fall en af God. Bureanus' dialekter, hvarom se s. 299 och här 

 nedan); vi kunna därför i det följande förbigå densamma. Så långt råder i Östgötalagen full- 

 ständig konsekvens. Men i fråga om ord med kakum. I + labial explosiva 1. spirant och sådana 

 med gemin. tonlös explosiva efter vokalen komma två skilda behandlingssätt till synes, tydligen 

 representerande olika dialektskiftningar: «-omljud har dels egt rum, dels icke (ss. 240, 250). 



I flertalet af de urkunder, som på ett eller annat sätt anknyta sig till Östergötland, 

 återfinnas, hvad «-omljudet af u angår, de för Östgötalagens språk karakteristiska dragen. 

 Magnus Erikssons landslag använder sålunda oftast former, som förutsätta omljudets 

 totala uteblifvande ft-amför explosiva 1. icke-labial spirant (s. 327), framför kort I (s. 269 f.), 

 framför dent. I + konsonant (s. 238) samt framför explosiva 1. spirant -f likvida 1. nasal 

 (s. 246); uteslutande sådana som tyda på omljud framför kort m (s. 292). Dessa egendomhg- 

 heter hafva säkerligen åtföljts af omljud framför gemin. tonlös explosiva och framför kakum. 

 I -j- lab. explosiva 1. spirant, men måhända därjämte, såsom för Östgötalagen antagits, i en 

 annan dialekt af icke-omljud: urkunden innehåller (ss. 240, 250) å ena sidan subst. hvpjjer, 

 stoiker (8 g.), vb. stoMa (2 g.) äfvensom subst. stolpi^ å andra sidan subst. fluMer (2 g.). Ur 

 samma i handskriften föga framträdande dialekt som fluMer stammar kanske ett enstaka 

 exempel på bevaradt u framför kakum. I -\- konsonant annan än lab. explos. 1. spir., fuU, 

 som förekommer där jämte en mängd exempel på omljudt (s. 243) — de senare sannolikt 

 exponenter för hufvuddialektens förhållande. Emellertid innehåller Magnus Erikssons landslag 

 också rätt talrika spår af «-omljud framför kort explosiva 1. icke-labial spirant (s. 327), framför 

 dent. I + konsonant (s. 238) — i dessa ställningar dock begränsadt till det fall att den omljud 

 värkande vokalen kvarstått — framför kort I (s. 269) och framför explosiva 1. spirant + likvida 

 I. nasal (s. 246). 



N:o 2. 



