Hälsingelagen, Exkurs 1. 333 



kanske tor dialekten främmande w&mneihulmgerssun (s. 242); vidare om det längre fragmentet 

 af Östgötalagen (s. 327), som dessutom innehåller spår af icke-omljud framför kakum. I 

 + labial explosiva 1. spirant (s. 240); samt om Magnus Erikssons fullmakt för konungs- 

 nämnd (s. 327) och det af Magnus Erilcsson utfärdade diplomet Dipl. Norv. XI. 54 (s. 327). 

 Omljud framför kakum. I + konsonant annan än lab. explos. 1. spir. förutsätter slutligen en 

 orm i kon. Hakans bref till inbyggarne i Agnaholms fögderi (s. 242). 



Hos några andra smärre urkunder, hvilka pä ett eller annat sätt höra samman med 

 Östergötland, tyckas likväl de belysande exemplen antyda endast dialekter som behandlat ;/ an- 

 norlunda än Östgötalagens. Ett par af dessa urkunder behöfva dock, hvad angår den dialekt de 

 egentligen representera, icke stå i något motsatsförhållande; till den sistnämnda. Brefven 

 Hist. handl. II s. 1 f. och Handl. rör. Skandinaviens hist. III s. 6 f. — det förra ut- 

 färdadt af häradshöfdingen i Bobärgs härad, det senare af kon. Håkan — innehålla hvar sin 

 gång adj. opin (s. 828), hvars o ju kan bero på a-omljud inom resp. dialekt framför kort 

 explosiva 1. icke-labial spirant, men äfven på att hela uttrycket o^nn bref (Ojmo brefwe), hvari 

 ordet här föi'ekommer, återgår på det lågtyska ojien bréf (jf. s. 329). Däremot är det kanske 

 sannolikast, att Sv. Dipl. 4069 — Magnus Erikssons testamente — är affattadt på en för 

 Östgötalagen främmande dialekt. Man finner här, jämte spår af icke-omljud framfcir kort 

 explosiva 1. icke-labial spirant vid synkoperad ändelsevokal (s. 327) och framför kakum. I 

 + labial explosiva 1. spirant (s. 239 f.) samt af omljud framför kakum. I + konsonant annan 

 än lab. explos. I. spir. (s. 242 f.) och framför gemin. tonlös explosiva (s. 248), en form som 

 tyder på omljud, åtminstone vid kvarstående ändelsevokal, framför kort explosiva 1. icke-labial 

 spirant (s. 327). Denna form är visserligen gotlande, och ett ortnamn rättar sig ju långt ifrån 

 alltid efter de skilda lokala dialekterna, utan uppträder ofta i en utifrån lånad gestalt. Men märkas 

 bör å andra sidan, att namnformen Gotland hvarken kan hafva inkommit från den så benämnda 

 orten — dess forngutniska namn är som bekant Gutland — eller, så vidt man kan se, från 

 någon trakt mellan denna och Östergötland (betr. småländskan jf. här nedan). Representanter 

 för andra dialekter än Östgötaiagens äro otvifvelaktigt de äldre, af Magnus Eriksson utfäi'dade 

 Norbärgsprivilegierna — med spår af omljud framför kort explosiva 1. icke-labial spirant, 

 åtminstone vid kvarstående ändelsevokal (s. 328), äfvensom framför kakum. I + konsonant 

 annan än lab. explos. 1. spir. (s. 242); Magnus Erikssons bref om f rån trädande af kronan 



— med spår af icke-omljud framför kort explosiva 1. icke-labial konsonant vid synkoperad 

 och omljud vid kvarstående ändelsevokal (s. 327); samt det i Asby i Östergötland utfärdade 

 diplomet Beskr. öfver Ydre h:d I. 32— med spår af omljud i samma ställning åtminstone 

 vid kvarstående ändelsevokal (s. 328). Naturligtvis ligger ingenting osannolikt däri, att inom 

 Östergötland eller i folkungakonungarnas kansli värkat, om ock mera sällan, äfven skrifvare 

 från andra landskap. 



Till östgötaurkunderna plägar också Cod. Bureanus räknas, om ock skälen härför äro 

 ingenting mindre än bindande (jf. bl. a. Ottelin, Stud. öfver Cod. Bur. I s. 3). Urkunden nyttjar 

 konsekvent eller nästan konsekvent former, som antyda å ena sidan, att «-omljudet uteblifvit 



— ändelsevokalen må hafva synkoperats eller kvarstått — framför kort explosiva 1. icke- 

 labial spirant (s. 327 f.), äfvensom framför dent. I + konsonant (s. 237), framför kakum. I -j- 

 labial explosiva 1. spirant (s. 239 f.) och efter I, åtminstone där vokalen efterföljdes af gemin, 



N:o 2. 



