334 O. F. Hu LT M AN. 



tonlös explosiva (s. 251) eller af explosiva 1. spirant + annan explosiva 1. spirant (s. 254 f.); 

 a andra sidan, att a-omljud inträdt framför kort / i det fall att ändelsevokalen kvarstått (s. 269), 

 samt framför kakiun. I + konsonant annan än lab. explos. 1. spir. (s. 248). Framför explosiva 

 1. spirant + likvida 1. nasal, framför kort m samt mellan I och v-ljud + kvarstående omljud 

 värkande vokal hafva enligt urkundens vittnesbörd dess dialekter behandlat u olika, så att 

 det dels omljudts, dels icke (ss. 246, 293, 299). Vid sidan af den ofvan omtalade normala 

 behandlingen framför kort explosiva 1. icke-labial spirant och framför kakum. I + konsonant 

 annan än lab. explos. 1. spir. spåras dessutom alldeles undantagsvis en afvikande: omljud i 

 den förra ställningen (s. 327 f.), icke-omljud i den senare (s. 243). 



Bekräfta nu dessa fakta eller motsäga de åsikten om Cod. Bureanus' östgötska prove- 

 nans? De karakteristiska dragen i den behandling af kort w, hvarom alla de först omtalade 

 östgötaurkunderna synas vittna, äro att det genomgående kvarstått oomljudt framför kort 

 explosiva 1. icke-labial spirant, framför dent. I + konsonant, framför explosiva 1. spirant -(- 

 likvida 1. nasal och framför kort I, men undergått omljud framför kort m. Af dessa drag 

 återfinnas endast de två förstnämnda i God. Bureanus' båda hufvuddialekter, hvareraot öfverens- 

 stämmelsen blott i den ena sträckt sig jämväl till ställningen framför explosiva 1. spirant -+- 

 likvida 1. nasal och framför kort m. Uti ingendera hafva de nämnda dragen samtligen varit 

 för handen. Framför kort T torde nämligen enhgt talrika exempels vittnesbörd omljud egt rum 

 i båda, ifall den omljud värkande vokalen kvarstått. Härtill kommer, utan motsvarighet i 

 de andra östgötaurkundernas språk, omljudets uteblifvande, åtminstone i vissa fall, omedelbart 

 efter 1. Afvikelserna äro således rätt betydande, men icke dess mindre synes det långt ifrån 

 osannolikt, att här föreligga två varieteter af samma dialekt. Det karakteristiska bevarandet 

 af u såväl framför kort explosiva 1. icke-labial spirant som framför dent. I + konsonant, vare 

 sig att den påföljande ändelsevokalen synkoperats eller att den kvarstått, skulle dä i fråga 

 om nämnda vokals behandling utgöra fornöstgötskans allmänna kännemärke. 



Detta kännemärke synes den emellertid haft gemensamt med den forna dialekten i 

 Småland eller en del däraf, väl då den närmast Östergötland belägna. I de urkunder, som 

 kunna rubriceras som småländska, kommer nämligen en behandling af kort u till synes, hvilken 

 så vidt man kan se öfverensstämt med den af Östgötalagen företrädda. Smålandslagens 

 textkodex låter sålunda sluta till icke-omljud, äfven där ändelsevokalen bevarats, framför 

 kort explosiva 1. icke-labial spirant (s. 326 f.) och framför dent. I + konsonant (s. 238), men 

 omljud framför kort m (s. 292). Gårdsnamnet mioaholt gifves väl i den form det hade i orten 

 (Algutsboda i södra Småland), h vars dialekt icke behöfver hafva vidare påvärkat urkunden; 

 förleden i irolldomher, som ock 2 g. möter i denna, kan hafva o på grund af assimilation med 

 efterledens rotvokal: jf. s. 237. Också Smålandslagen i God. AM 51 4:o antyder icke-om- 

 ljud, utan någon inskränkning, framför kort explosiva 1. icke-labial spirant (s. 329) äfvensom 

 framför dentalt I + konsonant (s. 237); men därjämte — i en annan dialekt än icke-omljudet 

 — omljud i den förra ställningen vid såväl kvarstående som synkoperad ändelsevokal (s. 329). 

 Det troligtvis i Småland skrifna brefvet Sv. Dipl. 4554 hänvisar på utebhfvet a-omljud fram- 

 för dent. I + konsonant (s. 237) och framför gemin. tonande explosiva (s. 247): dessutom indirekt, 

 genom motsättningen luter (8 g.): ceghohter (3 g.), på samma behandling framför kort explosiva 

 1. icke-labial spirant, oberoende af ändelsevokalens kvarstående eller synkopering (s. 324). 



Tom. xxxm. 



