Hälsing etagen, Exkurs I. 335 



Diplomet Beskr. öfver Ydre h:d 81 — sannolikt skrifvet i Rumskulla på gränsen mot 

 Östergötland — antyder likaså icke-omljud framför dent. I -\- konsonant (s. 287). 



Jämväl det i Kalmar skrifna brefvet Dipl. Norv. VIII. 176 uppvisar spår af icke- 

 omljud framför gemin. tonande explosiva (s. 247), ehuru endast i ett öländskt ortnamn, hvarför 

 urkunden i denna punkt snarast belyser öländskans förhållande. 



Den behandling af kort u, hvarom de från Västergötland stammande urkunderna i 

 allmänhet vittna, är påfallande olik den för Östgöta- och smålandsurkunderna karakteristiska. 



Äldre Västgötalagen använder i regeln former, hvilkas vokalisation förutsätter, 

 att fl-omljud egt rum framför kort explosiva 1. icke-labial spirant, ifall ändelsevokalen kvar- 

 stått men icke ifall den synkoperats (s. 328 f.), äfvensom framför dent. I + konsonant (s. 238). 

 Den använder uteslutande sådana, som antyda a-omljud framför kort /, såväl där ändelse- 

 vokalen synkoperats som där den kvarstått (s. 268), framför gemin. tonande explosiva (s. 247), 

 framför explosiva 1. spirant + likvida 1. nasal (s. 246), framför kakum. I + konsonant annan 

 än lab. explos. 1. spir. (s. 242 f.) och framför gemin. tonlös explosiva (s. 248 f.), men uteblif- 

 vande af omljudet framför kakum. I + labial explosiva 1. spirant (s. 289 f). Framför kort 

 m har enligt dess vittnesbörd omljudet dels uteblifvit dels — utan tvifvel i en annan dialekt 

 — egt rum (s. 293). Alternativt och jämförelsevis sällan förekomma former tydande på att 

 i någon dialekt omljud inträdt framför kort explosiva 1. icke-labial spirant jämväl i det fall 

 att den omljud värkande vokalen synkoperats (s. 328). Undantagsvis spåras slutligen äfven 

 icke-omljud framför dent. I -f konsonant (s. 238). — Om yngre Västgötalagen gäller alldeles 

 det samma som om äldre Västgötalagen (se anff. stt.), blott att här dessutom undantagsvis 

 förekomma former förutsättande icke-omljud framför kort explosiva 1. icke-labial spirant både 

 där ändelsevokalen synkoperats och där den kvarstått (s. 330), samt omljud framför kakum. I 

 + labial explosiva 1. spirant (s. 240); om Vidhemsprästens anteckningar likaså (se anff. 

 stt.), utom att behandlingen framför gemin. tonande explosiva och framför gemin. tonlös explo- 

 siva icke belyses af något exempel -och behandlingen framför kort m endast af tvänne, som 

 hvartdera tyda på icke-omljud. 



Språkformen i äldre Västgötalagen, yngre Västgötalagen och Vidhemsprästens anteck- 

 ningar synes alltså hufvudsakligen hafva bestämts af tvänne dialekter, af hvilka den ena, som 

 gjort sig betydligt mera gällande, kännetecknats af ett till former med kvarstående ändelse- 

 vokal begränsadt «-omljud framför kort explosiva 1. icke-labial spirant, den andra af a-omljud 

 i samma ställning utan någon dylik inskränkning. De på icke-omljud framför kakum. I + 

 labial explosiva 1. spirant tydande formerna, som i äldre Västgötalagen uppträda exklusivt 

 (3 g.), i yngre Västgötalagen endast alternativt (1 g. af 2), hafva väl snarast tillhört den förra, 

 medan det omljud i nämnda ställning, hvarom yngre Västgötalagen äfven vittnar, måhända 

 karakteriserat den senare. Hvad åter angår den olika behandling framför kort »i, hvarom 

 urkunderna i fråga vittna, så torde omljudet i denna ställning böra tillerkännas den förra, 

 dess uteblifvande den senare; sistnämnda behandling skönjes nämligen i alla de västgöta- 

 urkunder, som antyda omljud framför kort explosiva 1. icke-labial spirant vid såväl synkoperad 

 som kvarstående ändelsevokal, och endast i dem. — För öfrigt hafva, så vidt man af det 

 föreliggande materialet kan döma, de båda hufvuddialekterna förhållit sig lika i afseende å a- 

 omljudet af kort u. Med större eller mindre sannolikhet kan det antagas, att icke blott den 



N:o 2. 



