336 O. F. Hui.TMAN. 



senare utan ock den förra låtit omljud inträda framför kort I, oberoende af ändelsevokalens 

 kvarstående eller synkopering, framför gemin. tonande explosiva, framför explosiva 1. spirant + 

 likvida 1. nasal, framför kakum. I -\- konsonant annan än lab. explos. 1. spir. och framför gemin. 

 tonlös explosiva. Ett uteblifvande af omljudet i dessa ställningar, om det kännetecknat en af de 

 båda dialekterna, hade icke kunnat i tre urkunder helt och hållet undgå att röja sig, åtmin- 

 stone icke för så vidt exemplen äro talrikare. Snarast hafva ock samma dialekter hvardera 

 haft a-omljud framför dent. I + konsonant. De spår af icke-omljud urkunderna i fråga äfven 

 innehålla äro i hvarje händelse för svaga att härröra från den, som gjort sig mest gällande i 

 dem. Det antagligaste är väl, att de stamma från den dialekt med genomgående icke-omljud 

 framför kort explosiva 1. icke-labial spirant, som afsatt spår i yngre Västgötalagen: vi ha 

 äfven tidigare — i östgötskan och småländskan — sett det förra åtföljas af det senare. Att 

 några spår af detta icke visa sig i äldre Västgötalagen eller i Vidhemsprästens anteckningar, kan 

 mycket väl vara en tillfällighet. I sistnämnda urkund spåras dessutom icke-omljiidet framför 

 dent. I + konsonant blott i ortnamnet kindcuUc, hvars form ju icke behöfver tillhöra någon 

 af dess egna dialekter: man märke, att appellativet JcoUi i den.samma alltid (3 g.) visar omljud. 

 Också i alla öfriga västgötaurkunder skönjes en behandling af a-omljudet identisk med 

 eller snarlik någondera af dem, som karakteriserat hufvuddialekterna i de nu omtalade ui-- 

 kunderna. I Bjärköarätten den, som tillhört den mera framträdande af dessa dialekter: 

 omljud och icke-omljud framför kort explosiva 1. icke-labial spirant, allt efter som ändelse- 

 vokalen kvarstått eller synkoperats (s. 327), omljud, äfven vid synkoperad ändelsevokal, 

 framför kort J (s. 269), framför dent. / + konsonant (s. 238) och framför gemin. tonlös explosiva 

 (ss. 248, 250); men därjämte den behandling vi lärt känna i Östgötalagens grupp: icke- 

 omljud, såväl där ändelsovokalen kvarstått som där den synkoperats, framför kort explosiva 

 1. icke-labial spirant (s. 327), åtminstone där den synkoperats, framför kort I (s. 269), samt 

 framför dent. I + konsonant (s. 238) och framför explosiva 1. spirant + likvida 1. nasal 

 (s. 246). — En afårt af den förstnämnda dialekten representerar möjligen yngre Västgöta- 

 lagens kyrkobalk. De vittnesgilla exempel den innehåller antyda omljud, utom där ändelse- 

 vokalen synkoperats, framför kort explosiva 1. icke-labial spirant (s. 327), samt omljud framför 

 kort m (s. 292) och framför kakum. I + konsonant annan än lab. explos. I. spir. (s. 242) — - 

 men äfven framför kakum. I + labial explosiva 1. spirant (s. 240). Det sista tyckes innebära 

 en afvikelse från nämnda dialekt. Men det är icke omöjligt, att här fastmer föreligger dialekt- 

 blandning; omljudet framför kakum. I + labial explosiva 1. spirant betygas blott af ett enda 

 exempel (stolpa). — Lydekinus visar, så vidt den upplyser om a-omljudets förhållande i 

 olika ställningar, de för den andra västgötska hufvuddialekten utmärkande dragen ; man finner 

 här antydningar om fullständigt omljud framför kort explosiva 1. icke-labial spii-ant (s. 329), 

 framför kort I (s. 268) och framför dent. I + konsonant (s. 288) samt om icke-omljud framför 

 kort m (s. 292). Men därjämte uppträda där ett par ord — subst. hup 1 (jämte vb. Impa) och 

 vb. skupa — konsekvent i en form, som måste hört hemma i en annan dialekt, med genomgående 

 icke-omljud framför kort explosiva 1. icke-labial .spirant (s. 329). — Också i brefvet Sv. Dipl. 

 8810, skrifvet i Lödöse, återfinnes det a-omljud fi'amför dent. I + konsonant, som tyckes känne- 

 tecknat de båda hufvutldialekterna (s. 288); hvilken af dem här föreligger, framgår ej af det knapp- 

 händiga språkmaterialet i urkunden. 



Tom. XXXIII. 



