Hälsingelagen, Exkurs I. 337 



Typiska för fornvästgötskan få väl de drag anses vara, som gå igen i aUa Västgöta- 

 urkunderna, för så vidt i dem lielysande exempel finnas, men måste frånkännas Östgöta- och 

 smålandsurkundernas specifika dialekter: fl-omljudet framför kort explosiva 1. icke-labial 

 spirant åtminstone där ändelsevokalen kvarstått, framför kort I äfven där den synkoperats, 

 framför dentalt I + konsonant och framför gerain. tonande explosiva. Att de former i 

 västgötaurkunderna, som förutsätta omljudets uteblifvande i dessa ställningar eller framför 

 explosiva I. spirant + likvida 1. nasal, infiutit ur någon västgötsk dialekt, kan sättas i 

 fråga. Hafva de gjort det, är det antagligen ur någon öfvergångsdialekt i trakterna närmast 

 Östergötland eller Småland. 



Uti Västmannalagen kunna tre olika dialekter urskiljas, af hvilka tvänne fram- 

 träda ungefär lika mycket och betydligt mera än den tredje. Den ena har låtit u undergå 

 a-omljud framför kort explosiva 1. icke-jabial spirant såväl där ändelsevokalen synkoperats 

 som där den kvarstått; den andra endast där den kvarstått (s. 329 f.). Att behandlingen 

 äfven i öfriga ställningar varit den samma som i västgötaurkundernas båda hufvuddialekter, 

 kunde möjligtvis låta tänka sig. Västmannalagen hänvisar konsekvent på omljud framför gemin. 

 tonlös explosiva (ss. 248, 250), nästan konsekvent på dylikt framför kakum. / + konsonant annan 

 än lab. explos. 1. spir. (s. 242 f.). Alternativt röjer sig ock i densamma omljud, som inträdt fram- 

 för dent. I -\- konsonant, oberoende af huru det gått med ändelsevokalen (s. 238), samt framför 

 gemin. tonande explosiva (s. 247): de hithörande exemplen, både de som angifva denna behand- 

 ling och de som angifva en annan, äro mycket få, hvarför de båda hufvuddialekterna kunde 

 tänkas af en tillfällighet icke gjort sig mera exklusivt gällande. Då i urkunden vidare spåras 

 dels omljud dels icke-omljud framföi' kakum. I -f- labial explosiva 1. spirant (s. 240), kan 

 det förra hafva hört samman med det fullständiga, det senare med det partiella omljudet fram- 

 för kort explosiva 1. icke-labial spirant — alldeles som i västgötskan tyckes varit händelsen. 

 Visserligen innehåller Västmannalagen endast former, som förutsätta omljud framför kort m 

 (s. 292) — hvilken behandling vi trodde oss böra frånkänna den af fullständigt omljud framför 

 kort explosiva 1. icke-labial spirant kännetecknade västgötadialekten — men då exemplen 

 blott äro 6, är det icke alldeles uteslutet, att af en händelse blott den ena hufvuddialekten i 

 denna kommit till synes. Icke ens det, att ord med rotvokalen framför kort I i urkunden konse- 

 kvent frtreträdas af former sådana man väntar i dialekter, där omljud i nämnda ställning värkats 

 blott af kvarstående ändelsevokal (s. 269) — icke ens detta låter med absolut visshet sluta 

 till en skiljaktighet: omljudets uteblifvande framför synkoperad vokal betygas blott af ett 

 enda exempel fhulsar), hvars form ju kunde tillfälligtvis bestämts af den tredje, minst fram- 

 trädande dialekten. 



Antagligare är det emellertid, att åtminstone dialekten med blott partiellt omljud 

 framför kort explosiva 1. icke-labial spirant icke i alla ställningar behandlat » lika som mot- 

 svarande västgötadialekt. Det är ju dock sannolikare, att de spår urkunden visar af ett till 

 förmer med kvarstående ändelsevokal begränsadt a-omljud framför dent. I + konsonant (s. 237 f.) 

 och framför kort I (s. 269), härröra från någon af de båda förhärskancle dialekterna än från 

 den tredje, som blott föga gjort sig gällande. Och då härtill kommer, att i Upplandslagens 

 hufvuddialekt det partiella omljudet framför kort explosiva 1. icke-labial spirant åtföljts af 

 dylikt framför dentalt I + konsonant och framför kort I (se nedan), har man en viss rätt att 

 antaga ett dylikt förhållande i den ena af Västmannalagens hufvuddialekter. 

 N:o 2 4:-< 



