340 O. F. HULTMAN. 



betraktande af den förhärskande ställning denna intog under folkungatiden; däremot är det 

 väl att förmoda, att det andra behandlingssättet är södermanländskans eget. 



Också i Dalalagen finner man, efter livad det tyckes, spår af två olika begränsningar 

 af a-omljudet, den ena åtminstone i hufvudsak den samma som i Upplandslagens mest fram- 

 trädande dialekt, den andra i det föregående påvisad i en del östgötadialekter. Där förekomma 

 nämligen former, som antyda, att omljud inträdt framför kort explosiva I. icke-labial spirant, 

 men endast om ändelsevokalen kvarstått (s. 327); att det inträdt framför kakum. I + konso- 

 nant annan än lab. explos. 1. spir. (s. 242 f.); att det uteblifvit framför kort m (s. 293). Men 

 där förekomma äfven sådana, som låta sluta till genomgående icke-omljud framför kort explosiva 

 1. icke-labial spirant (s. 327); till icke-omljud framför kakum. I + konsonant annan än lab. 

 explos. 1. spir. (s. 243); till omljud framför kort m (s. 293). Vidare antydes omljud, ehuru 

 inskränkt till former med kvarstående ändelse vokal, framför kort I (s. 269); med hänsyn till 

 exemplens fåtalighet är det tänkbart att denna behandling kännetecknat blott den förra dia- 

 lekten. Något svårare är det att tillerkänna blott den senare det uteblifvande af omljudet 

 framför gemin. tonlös explosiva och framför dent. I + konsonant, oberoende af ändelsevokalens 

 behandling, hvarom åtskilliga exempel vittna (ss. 250, 237). Ifall dessa egendomligheter tillhört 

 äfven den förra dialekten, har densamma genom dera skilt sig från Upplandslagens hufvud- 

 dialekt. Icke-omljud framför kakum. I -\- labial explosiva 1. spirant — ett drag som vi funnit 

 såväl hos sistnämnda dialekt som hos vissa östgötadialekter — förutsätter slutligen det enda 

 belysande exemplet grinda stulpa (s. 240). — Från Dalarna stammar också brefvet Dipl. Dalek. 

 283, som dock angående sin dialekts ställning till de olika begränsningarna af a-omljudet ej 

 säger oss mer än att omljud egt rum framför gemin. tonande explosiva (s. 247). Äfven detta 

 innebär en öfverensstämmelse med Upplandslagens hufvuddialekt. 



Hälsingelagen använder i regeln former tydande på genomgående icke-omljud fram- 

 för kort explosiva 1. icke-labial spirant (s. 327) och, framför dent. I + konsonant (s. 238); 

 uteslutande sådana, som tyda på omljud, äfven där ändelsevokalen synkoperats, framför kort 

 I (s. 268) och på omljud framför kakum. / + labial explosiva 1. spirant (s. 240), framför kakum. 

 I + konsonant annan än lab. explos. 1. spir. (s. 242 f.) och framför gemin. tonlös explosiva 

 (s. 248 f.). Därjämte hafva, tydligtvis ur annan dialekt eller andra dialekter, i samma urkund 

 influtit former, hvilka förutsätta ett blott af kvarstående ändelsevokal framkalladt a-omljud 

 framför kort explosiva 1. icke-labial spirant (s. 327) samt omljud framför dent. / -f konso- 

 nant (s. 238). 



Brefven Dipl. Norv. III. 342 och Handl. t. upplysn. af Fini, häfder III n:r 4 och 

 n:r 5, skrifna det första i Jämtland (på svenska) och de båda senare i Finland, ega knappast 

 vitsord för språket i dessa trakter. I Jämtland var som bekant (skrift)språket under medel- 

 tiden norskt, och af de egendomligheter, som utmärka — och utan tvifvel delvis redan mycket 

 tidigt utmärkt — svenskans finländska dialekter, finnes i sistnämnda urkunder intet spår. Uti 

 Dipl. Norv. III. 342 föreligger en dialekt med omljud, också ifall ändelsevokalen synkoperats, 

 framför kort explosiva 1. icke-labial spirant (s. 328); i Handl. t. upplysn. af Fini, häfder III n:r 4 en 

 med omljud i sistnämnda ställning åtminstone vid kvarstående ändelsevokal (s. 328); i n:r 5 

 en med icke-omljud i samma ställning vid synkoperad ändelsevokal och med omljud vid kvar- 

 stående (s. 327). — Lika litet som dessa tre urkunder låta vissa andra på några yttre grunder 



Tom. XXXllI. 



