Hälsingelagen, Exkurs I. 341 



hänföra sig till en bestämd dialekt. Det är fallet med fördraget mellan k. Magnus' och 

 Albrekts anhängare. Här finnas antydningar, att omljudet uteblifvit framför kort explo- 

 siva 1. icke-labial spirant åtminstone där ändelsevokalen synkoperats (s. 327), framför explo- 

 siva 1. spirant + likvida 1. nasal (s. 246 jämte rättelse) och framför gemin. tonande explosiva 

 (s. 247) samt att det egt rum framför kakum. I + konsonant annan än lab. explos. 1. 

 spir. (s. 242 f.) och framför gemin. tonlös explosiva (s. 248). Att omljud vid kvarstående 

 ändelsevokal inträdt framför kort explosiva 1. icke-labial spirant bevisas knappt af adj. opin i 

 uttrycket opnom hrefuum — jf. s. 329 — hvarför vi möjligen trots denna form här hafva en 

 östgötsk (eller småländsk) dialekt. Vidare höra hit k. Albrekts fullmakt för Bo Jonsson, 

 där man spårar icke-omljud, åtminstone vid synkoperad ändelsevokal, framför kort explosiva 1. 

 icke-labial spirant (s. 327), samt brefven Dipl. Norv- IV. 502, med spår af omljud framför 

 kakum. I + konsonant annan än lab. explos. 1. spir. (s. 242), och Dipl. Norv. VI. 278 

 (skrifvet i Oslo), med spår af omljud, åtminstone vid kvarstående ändelsevokal, framför kort 

 explosiva 1. icke-labial spirant (s. 328), af omljud framför kort m (s. 292) och framför kakum. 

 I + konsonant annan än lab. explos. 1. spir. (s. 242), samt af icke-omljuil framför dent. I -\- 

 konsonant (s. 237). 



Den sistnämnda urkundens dialekt — om det nu är en enda dialekt — synes icke på 

 grund af dessa egendomligheter kunna identifieras med någon af de dialekter med olika behand- 

 ling af kort M vi trott oss böra tillerkänna särskilda landskap. Lika litet är en dylik iden- 

 tifiering möjlig i fråga om de öfriga efter Hälsingelagen nämnda urkunderna, måhända med 

 undantag af fördraget mellan k. Magnus' och Albrekts anhängare; det belysande material de 

 innehålla är därtill alltför knapphändigt och mångtydigt. Af samma skäl kunna vi, där en 

 urkund låter framskymta en l)ehandling af n afvikande från den som kännetecknat dialekterna 

 i resp. landskap, merendels icke afgöra, hvilken dialekt här föreligger. Det enda som i detta 

 afseende kan med någon sannolikhet påstås, är att i de fall, där vi trott oss igenkänna det 

 för Östgötalagens dialekter utmärkande behandlingssättet (ss. 335 f., -338 ff.), en inflytelse 

 vårkligen egt rum från östgöt^skan, hvilken som bekant i folkungakonungarnas tid var pä väg 

 att upphöjas till Sverges riksspråk. 



Så fragmentariska och delvis osäkra de resultat än äro, som här vunnits i fråga om 

 de skilda fornsvenska dialekternas behandUng af urgerm. kort u, skönjes dock tydligt en viss 

 så att säga geografisk ordning uti de växlingar de i nämnda punkt förete. De dialekter, som 

 i geografiskt hänseende intaga en mellanställning mellan tvänne andra, göra det också hvad 

 fï-oudjudets begränsning vidkommer, för så vidt de härutinnan skilja sig från desamma. 



Västgötskans dialekter hafva sålunda, efter hvad vi trott oss finna, dels låtit n-omljud 

 inträda inom samma gränser som fornnorskan — d. v. s. öfverallt utom framför gg och nasal 

 samt där j- eller iv-\]\xA föregick den omljud värkande vokalen • — dels inom något afvikande, 



1 Möjligen har dock ingon västgötsk dialekt liaft Ijudlagsenligt a-omljud i hufvudtonig stafvelse 

 framför kort labial spirant, ifall den påföljande ändelsevokalen synkoperats; en del har med säkerhet 

 i denna ställning bevarat n. Jf. s. 293 ff. 



K:o 2. 



