342 O. F. HULTMAN. 



så till vida nämligen, att omljudet uteblifvit också framför koit explosiva 1. icke-labial spirant, 

 ifall ändelsevokalen synkoperats, och framför kakum. I -\- labial explosiva 1. spirant. men icke 

 framför kort m. Dessa afvikelser innebära öfverensstämmelser med östgötskan (hvaraf dock 

 enskilda dialekter behandlat n annorlunda i de båda senare ställningarna) och, så vidt ses kan, 

 med småländskan. Östgötskan och småländskan hafva emellertid i fråga om inskränkningar af 

 a-omljudet gått ännu längre än västgötskan; i synnerhet gäller detta, om man ser bort från 

 den afart af den förra, som Cod. Bureanus synes representera. Omljudet har uteblifvit också 

 framfor kort explosiva 1. icke-labial spirant vid kvarstående ändelsevokal, samt framför kort 

 I, framför dent. I + konsonant, framför explosiva 1. spirant + likvida I. nasal och framför 

 gemin. tonande explosiva; dessutom i en del dialekter framför gemin. tonlös explosiva, samt i en 

 och annan framför kakum. I + konsonant annan än lab. explos. 1. spir. 



Huru nära den häraf betingade fördelningen af kort u och o kommer den, som känne- 

 tecknade språket i nabolandskapet Gottland, behöfver knappast framhållas. Det var egentligen 

 blott genom det konstanta w-ljudet framför explosiva 1. spirant + annan explosiva 1. spirant, 

 framför kort r (utom i svagtonig stafvelse) och framför kort labial spirant vid kvarstående 

 ändelsevokal som forngutniskan här skilde sig från östgötskans och småländskans alla dialekter. 



Liksom västgötskan samt östgötskan och småländskan stodo förmedlande mellan norskan 

 och gutniskan, tyckas de dialekter, som skilde den af Östgötalagens grupp företrädda östgötskan 

 från uppländskan, hafva i behandlingen af kort (( stegvis aflägsnat sig från den förra och närmat 

 sig den senare. Till dessa dialekter höra, synes det, först de som God. Bureanus hufvudsakligen 

 representerar och hvilkas område väl är att förlägga mellan de andra östgötadialekternas och 

 södermanländskans — den egendomliga rt-svarabhakti som utgör ett af deras kännemärken 

 visar sig alternativt äfven i Södermannalagen (jf K. Larsson, Ant. tidskr. f. Sv. XIL 2 s. 96), hvar- 

 emot de andra östgötadialekterna i afseende å «-omljudet öfverensstämma med småländskan 

 — och vidare Södermannalagens ena, sannolikt inhemska dialekt. God. Bureanus' dialekter 

 afvika från den egentliga östgötskan och ansluta sig till uppländskan däri, att omljud egt rum 

 framför kort I, ifall ändelsevokalen kvarstått; någon af dem dessutom genom omljudets in- 

 trädande framför explosiva 1. spirant + likvida 1. nasal samt genom dess uteblifvande framför 

 kort m. Alla dessa egendomligheter har, efter hvad vi trott oss finna, äfven den nämnda 

 södermanländska dialekten kännetecknats af; dock har den gått ännu ett steg längre i riktning 

 mot uppländskan genom att låta omljud inträda jämväl framför kort explosiva 1. icke-labial 

 spirant, såvida ändelsevokalen icke varit underkastad synkope. Från Upplandslagens hufvud- 

 dialekt torde den dock, liksom de sydligare dialekterna, skilt sig däri, att u framför dent. 

 I + konsonant genomgående bevarats som sådant och icke vid kvarstående ändelsevokal 

 undergått a-omljud. 



Med det nu anförda har man svårt att förlika den hittills gängse åsikten, att den 

 olika fördelning af kort *( och o fornsvenskan företer i jämförelse med fornvästnordiskan har 

 sin grund i afvikande analogibildningar och icke i afvikande ljudlagar. 



Den olikhet, som i nämnda afseende förefinnes mellan forngutniskan och fornvästnor- 

 diskan, erkännes af alla bero på Ijudlagsenlig differentiering (se t. ex. Söderberg, Fgutn. Ijudl. 

 § 5, o. Noreen, Aschw. gr. § 111. 1), och denna mening lär ingen vilja eller kunna kullkasta. 

 Men såsom ofvan framhållits förefanns, hvad fördelningen af kort (( och o angår, ingen skarp 



Tom. XXXIII 



