Hälsingelagen, Exkurs 1. 343 



motsats mellan fornsvenskan i trängre mening och forngutniskan: skillnaden är icke större 

 mellan den sistnämnda och de närmaste dialekterna på fastlandet än mellan dessa och andra, 

 litet aflägsnare dylika. Och det vore en mer än egendomlig tillfällighet, om utvecklingen på 

 ömse sidor om det vatten, som skiljer landskapen åt, hade på så olika vägar som hittills 

 antagits ledt till så snarlika resultat. 



En enhetlig förklaring af det mot västnordiskans a-omljudslagar stridande w-ljudet i 

 fornsvenskan och forngutniskan innebär naturligtvis, om det antages i den förra direkt, utan 

 formedling af något o, fortsätta urgermanskt m, att det äfven gör det i den senare. Också 

 bortsedt från förhållandet i fastlandssvenskan är för öfrigt, af samma skäl som i denna, 

 frånvaron af a-omljud i forngutniskan hällre att uppfatta som ett kvarstående på den ursprung- 

 liga ståndpunkten än som resultatet af en sekundär ljudutveckling. Den gängse uppfattningen 

 fotar sig — det kan ej nog starkt framhållas — uteslutande på det godtyckliga antagandet af 

 ett i urgermanskan likformigt genomfordt n-omljud. I forngutniskan skulle enligt den här fram- 

 ställda meningen n-omljudet hafva utebhfvit i alla andra ställningar än framför »- + konsonant 

 samt framför kort enkelt r i det fall att stafvelsen var svagtonig (jf. fgutn. for-: subst. sjmr, 

 vb. skura, nygutn. subst. gw). 



Mellan ett dialektområde, där en ljudförändring inträdt, och ett annat, som ej alls 

 berörts af den, iakttager man ofta öfvergångsregioner, där förändringen egt rum blott partiellt, 

 inom desto trängre gränser ju närmare det senare området man kommer; detta är ett för 

 hvarje språkgeograf välbekant faktum. Att en liknande progression kan konstateras i fråga 

 om de inskränkningar a-omljudet af kort u varit underkastadt på svensk språkbotten, ger 

 ytterligare stöd åt vår uppfattning af dessa inskränkningars natur. 



'"S»ît'îï^^«>» 



N:o 2. 



