Exkurs II. 



Den s. k. »(-brytningen. 



Hvilka ord aom böra anses på samnord. ståntlpuiikt hafva uppvisat brytningsdiftongen 

 ia beror naturligtvis i väsentlig mån af huru förhållandet mellan densamma och brytnings- 

 diftongen io iu uppfattas. 



Den allmännaste åsikten nu till dags — och den som både Kock och Noreen omfatta 

 — är som bekant, att e framför » (1. if) i följande stafvelse genom epentes blifvit eu, hvarur 

 sedan framgått iu io o. s. v. Men det saknas ej häller, äfven i nyare tid, mer eller 

 mindre deciderade uttalanden till förmån för den gamla uppfattningen, enligt hvilken bryt- 

 ningens resultat jämväl framför u varit in, medan io etc. uppstått genom w-omljud af denna 

 diftong. Se Hultman, Fini, bidrag s. 96 noten; Toi-p och Falk, Dansk-norskens lydhist. s. 

 126 f.; Pipping, Neuphilol. Mitteilungen 'Vu— 'Vi2 1902 s. 6 ff. Och det torde ej kunna nekas, 

 att vissa fakta stå mindre väl ihop med epentesteorien än med den senare åsikten. Så först 

 och främst — äfven efter Kocks förklaringsförsök i Arkiv XIV s. 252 ff. — Rökstenens flakura 

 flakurum. För det andra, att den urnord. diftongen eu representeras af iau i forngut-niskan 

 (t. ex. hiaupa, diaupr) samt enligt vissa runstenars vittnesbörd (Rök l)iaurikB, Nörrenserå niaut) 

 under vikingatiden äfven i fastlandssvenskan och danskan, hvilket förhållande Pipping a. a. s. 

 12 f. utan tvifvel med rätta ställt i samband med brytningen. Och hvad som ej minst talar 

 för M-brytningsdiftongens uppkomst genom w-omljud af ia är det faktum, att den äldsta källan 

 för vår kunskap om den förra, den fornvästnordiska skaldepoesien, för densamma anger uttalet 

 io. Efter Kahles uppsats i Arkiv XII s. 374 ff., JSTordenstrengs i Nord. studier s. 63 ff. och 

 Finnur Jönssons i Arkiv XXI s. 244 ff. måste detta, trots Kocks förnekande i Arkiv XXII s. 

 347, anses bevisadt. Rimmet floMe: piokhia hos Sighuatr strider ej mot nämnda allmänna 

 sakförhållande, då det tydligen här gäller ett specialfall: brytningsdiftongen io har blifvit io 

 framfor kJcu, hvars grannskap äfven i andra fall haft en liknande värkan; här kan vara nog 

 att påminna om utvecklingen skrohhui > shruMi i fornsvenskan. Ej häller utesluter den 

 omständigheten, att w-brytningsdiftongen inom fornöstnordiskan faktiskt uppträder som io, att 

 dess ursprungliga gestalt varit io. En förskjutning af detta sistnämndas o i riktning mot u 

 är m fonetisk synpunkt lätt begriplig: jf. Pipping, a. a. s. 10. I de äldsta västnordiska hand- 

 skrifternas io har man åter säkerligen att med Finnur Jönsson, Arkiv IX s. 376, se blott en 

 af bekvämlighetsskäl förenklad beteckning för io. 



Tora. XXXm. 



