Hnlsingelagen, Exkurs II. 345 



Efter att hafva biträdt omljudsteorien söker Pipping i den citerade uppsatsen draga 

 konsekvenserna däraf för fornsvenskans (och forngutniskans) vidkommande. Den definitiva 

 lösningen af liitliörande frågor ger oss detta försök dock knappast. Man kan framför allt mot 

 detsamma anmärka, att det u-omljud, hvarigenom ia blifvit ip, och det allmänna it-omljudet, 

 som låtit a öfvergå till o, utan tvingande skäl ryckas åtskils. Enligt Pipping skulle — för 

 att anföra ett belysande exempel — ((-omljudet i fornsvenskan ledt å ena sidan till en böjning 

 sadull: plur. so'flaR, å andra sidan till en böjning fipturr: plur. fiatran. 



Det enda metodiskt riktiga i föreliggande fall är utan gensägelse att så vidt möjligt 

 utgå från att växlingen ia: iç följt samma normer som växlingen a: c. Då fornsvenskan vid 

 sidan af sapul, stapul, axul o. likn., hvilka antagas Ijudlagsenligt sakna «-omljud, visar formerna 

 fi(Btu)\ imtun, icefiur, thicedhur, hafva vi sålunda att i främsta rummet efterse, om det ej på 

 något sätt låter tänka sig, att omljudet också här varit inaktivt. Vi hafva sä mycket mera 

 skäl därtill, som det onekligen i sig själft är mindre sannolikt, att de osynkoperade böjnings- 

 formernas Ijudlagsenliga rotvokal utträngts af de synkoperades än tvärtom. Hos de maskulina 

 a-stammarna med växelvis synkoperad och kvarstående mellanvokal är det ju i allmänhet de 

 osynkoperade formerna som vid utjämning segrat: man iÄmtörefsv. frefil, Jcretil, Ii/Jcil o. s- w. aumt 

 axitl, slahul o. s. v. Man torde väl invända, att.hos fsv. fiitghur, tiughu, ßollo, hioldo den Ijudlags- 

 enliga utvecklingen af labialiserad brytningsdiftong framför kvarstående u är obestridlig. Men 

 saken är ej afgjord med en hänvisning på dem, om ej på sannna gäng blifvit ådagalagdt, att 

 inga särskilda omständigheter kunnat orsaka en ohka behandling här och i de ofvannämnda 

 orden med n-brytning. Nu veta vi emellertid tvärtora, att i många fall en vokals mottaglighet 

 för omljud varit beroende af de omgifvanile konsonanternas beskaffenhet; och i alla de sist 

 anförda orden befinner sig brytningsdiftongen framför guttural konsonant eller dentalt I, hvilka 

 konsonanter äfven annars visa benägenhet att förskjuta en föregående vokal i riktning mot 

 u: flere exempel härå finnas nämnda i § 48. Ingenting är därför antagligare än att det af 

 kvarstående u värkade omljudet ia > ip varit bundet vid ställningen framför guttural konso- 

 nant eller dentalt 1. Lika litet som de nämnda orden med io iu motbevisar fsv. luuur 

 (run. iufur) att ia framför andra konsonanter förblifvit ooraljudt. Med alldeles samma rätt, 

 som man däri ser den Ijudlagsenliga nom. sing.-formen af ordet, kan fsv. lauur (run. iafur) 

 antagas vara det; i det senare fallet finge omljudet i luuur härledas från dat. sing. etc. Icke 

 häller fsv.-lat. lorundus lurundus och fda. Bi0rund bevisa här någonting. Det förra kan 

 åtminstone sammanhållas med några fsv. personnamn på lor- lur-, i hvilka detta uppenbart 

 svarar mot fvn. I6r- (jf. Lundgren, Arkiv X s. 179 o. Sv. Landsm. X. 6 s. 137 ff., samt 

 Noreen, Aisl. gr.' s. 151): lorger, loris Iuris (fvn. loris), lorun (fvn. lörunn). Något hinder 

 att likställa fsv. Icerunder med fvn. Igrundr finnes alltså icke. Fda. Biarund står väl för 

 äldre Biorn-uondR (liksom fvn. Igrundr fsv. Icerunder för lar-iwndn; beträftande n-bort- 

 fallet jf. fsv. Anviper och Noreen, Aschw. gr. § 317. 1). 



Pipping söker göra troligt, att fornsvenskan icke låtit u-omljud af ia inträda i kort 

 stafvelse, ifall efter denna synkoperats ett u hörande till en mellanstafvelse. Detta innebär, 

 om man ser bort från förra leden i komposita, att brytningsdiftongen ia i nämnda ställning 

 icke skulle varit underkastad den för vanligt a gällande w-omljudslagen. Antagandet af en 

 sådan divergens väcker tvifvel på grund af den likformiga behandling a och ia för öfrigt 



X-.o 2. 44 



