346 O. F. HULTMAN. 



undergått framför synkoperadt u. Och dessa tvifvel skingras icke genom en närmare gransk- 

 ning af det bevismaterial, hvarpå Pipping baserar sitt påstående: fsv. inf. fiœtra; nom. pl. 

 ficetrar, icetnar, thiadhrar; fiœper-, miœïk- i sammansättningar; nom. ag. mialke, fiœlde, micedhm. 



Beträffande fiœper- och micelh- torde det väl ega sin riktighet, att där aldrig funnits io. 

 I förra leden af ett korapositum har sjmkoperadt u icke värkat omljud vare sig i östnordiskan 

 eller i västnordiskan, enligt Kocks utredning i Arkiv XII s. 252 ff. Att samma regel gäller 

 för ord med bruten rotvokal visa de fvn. sammansättningarna med hiarn- Hal- etc. samt fda. sMcel- 

 mor 'sköldmör' och Niœrdholm, hvilka härigenom få den mest osökta förklaring. Det jämte 

 fiœper- mötande fsv. fioper- synes vara pavärkadt af *fioffi-di, hvaraf enl. Noreen, Sv. etym. 

 s. 42, ordinaltalet fiorpi uppstått, liksom den motsatta utjämningen gifvit fsv. fiarpi (<C.*fic(dirti). 



Otillräckligt motiveradt är däremot antagandet, att w-omljudet på samma sätt som i 

 fiœper- iniœlh- uteblifvit äfven där «. synkoperats i mellanstafvelsen af ett osammansatt ord. 

 Hvad beträffar nom. pl. fiœtrar (jämte inf fiœtra), iœtnar, thiœdhrar skulle Pippings mening endast 

 under den förutsättningen af dem fa något stöd, att ia (iœ) icke kunnat Ijudlagsenligt tillkomma 

 de osynkoperade formerna af samma ord. Äro, såsom vi ofvan funnit sannolikt, fiœiur, iœtun, 

 thiœdhur att uppfatta som Ijudlagsenliga, synes det tämligen gifvet, att äfven om därtill tidigare 

 hört plur. fiotrait, iotnau, piodraR samt vb. fiotra, den litterära periodens fornsvenska i stället 

 skall förete formerna fiœtrar, iœtnar, thiœdhrar och fiœtra. Man jämföre de analogiska plu- 

 ralerna fsv. axlar, sMMar etc. för Ijudlagsenhgt oxlar, shoUar etc. samt fœtlar, Tcœtlar, lijldar etc. 

 för fattar, l-atlar, luMar etc. Icke häller fsv. viiœdhm bevisar någonting. Äfven utan Pippings 

 regel väntar man snarast, att de böjningsformer af ordet, i hvilka ett mellanstafvelse-w syn- 

 koperats, skola erhållit ?^-omljudslöst ia: denna analogibildning efter flexioner sådana som «ortf: 

 gen. iarduB etc. är så vidt ses kan undantagslöst genomförd i fornvästnordiskan, som har böj- 

 ningen miodm: gen. miadmar etc. De enda exempel, som med något skäl kunde anses tyda på 

 att synkoperadt mellanstafvelse-H äfven hos enkla ord icke omljudt ia i en föregående kort 

 stafvelse, äro mialke och fiœlde. Men icke häller på dem kan någonting säk-ert byggas. Det 

 en gång belagda mialke har vid sidan af sig nsv. mjölke, och att det förra beror på associa- 

 tion med miœlk « mialk), en i flere fsv. urkunder mötande- sidoform till miolk, är ett föga 

 mindre sannolikt antagande än Pippings, att nsv. mjölke vore en nybildning till mjölk. I fiœlde 

 behöfver åter alls ej något u hafva synkoperats. Ordet kan vara afledt från urgerm. felu 

 medelst abstraktsuffixet -apan- (om hvilket se v. Bahder, Yerbalabstr. s. 161 f., och Kluge, 

 Nom. Stammbild, lehre §§ 118, 119) och fvn. fiolde ombildadt i anslutning till adjektivet fiol. 

 Detta synes hafva upprätthållits längre i det skandinaviska språkområdets västligare delar än 

 i de östhgare, att döma af de många sammansättningar hvari det kvarlefver i den litterära 

 fornvästnordiskan; inom östnordiskan spåras det blott i fgutn. fielkiinnugr. 



Det är således alls icke nödigt att i de af Pipping nämnda osammansatta orden förut- 

 sätta en Ijudlagsenlig utveckling med ia (iœ) till slutresultat af e i stafvelser, efter hvilka ett 

 u synkopei'ats. Men äfven om det vore det, skulle man icke hafva skäl att akseptera den 

 hypotes eller rättare serie af hypoteser, hvarigenom han vill förklara densamma. Kocks för- 

 klaring af dessa former (P.-B.-S. Beitr. XX s. 136 ff.), enligt hvilken ia uppstått sekundärt af 

 io framför a i följande stafvelse, skulle då med vida enklare medel föra till målet. 



Tom. XXXni. 



