Hälsingelagen, Exhurs II. 347 



Enligt Pipping är den af »-omljuilet oberörda brytningsdiftongen framför synkoperadt 

 « icke i alla fornsvenska dialekter inskränkt till de urspr. kortstafviga ord, i hvilka detta 

 tillhört en mellanstafvelse: i forngutniskan anser han den tillkomma äfven sådana, där u syn- 

 koperats i en slut&tafvelse. Ett dylikt förhållande skulle naturligtvis i någon mån stödja 

 hans åsikt om dess ljudlagsenlighet i den förra gruppen; men de skäl, pä grund af hvilka 

 han antager detsamma, kunna icke anses tillfyllestgörande. 



Till utgångspunkt för sitt resonemang tager Pipping fgutn. former sådana som smier 

 'smör' och miel 'mjöl', hvilka som motsvarighet till fastlandssvenskans io (io) förete ie — samma 

 diftong som i dialekten regelbundet företräder den sistnämndas ia (iœ). Den vanliga uppfatt- 

 ningen, uttalad af Blomberg (Bidr. t. omljudsläran s. 49) och af Kock (P.-B.-S. Beitr. XX s. 

 123 ff.) är, att ie i dessa former utvecklats ur io, och närmast ur ia, hvartill io, utom framför 

 vissa konsonanter, skulle öfvergått i forngutniskan liksom i den yngre fåstiandsfornsvenskan. 

 Häremot anför Pipping, att w-brytningsdiftongerna io och ie i den förra icke fördela sig efter 

 samma norm som io och i0 i den senare. A ena sidan har nygutniskan iå « fgutn. io) i 

 sliiåld 'sköld', hiån "björn' och gjån 'narr, glad tölp (om pigor)' — enligt honom identiskt med 

 fvn. nom. sg. fem. giorn — oaktadt i fastlandssvenskan io blifvit io äfven där Id eller m 

 följde; å andra sidan möter ie i ett fgutn. miei- 'mycket' (motsv. fsv. miok) — som han med 

 Söderberg vill emendera till miee — fastän le hör till de konsonanter, framför hvilka öfver- 

 gången io > io uteblifvit. Däremot rättar sig växlingen mellan io och ie efter rotstafvelsens 

 kvantitet, så att io tillkommer långstafviga, ie kortstafviga ord. Det är därför, anser Pipping, 

 en helt annan differentiering här föreligger än den, ur hvilken växlingen io: io i yngre forn- 

 svenskan framgått: w-brytningsdiftongen, som tidigare öfverallt lydt ia, har framför synkope- 

 radt u utvecklats vidare till io, ifall det stod i lång stafvelse, men undgått w-omljudet och 

 (liksom a-brytningsdiftongen) lilifvit ie, ifall det stod i kort. 



Mot denna argumentering invänder emellertid Kock i Arkiv XXII s. 341 ff., att nygutn. 

 sTciåld, då det föremål ordet betecknar varit ur bruk i lUhundraden, mäste vara det danska 

 shjold, som inlånats under det danska väldet på Gottland; att, hvad nygutn. &i«n beträffar — 

 sammanställningen af nygutn. gjån med fvn. nom. sg. fem. gif^rn finner Kock på grund af 

 betydelsen föga öfvertygande — äfven någon dialekt af fastlandssvenskan enligt en urkunds 

 vittnesbörd bevarat io som sådant jämväl framför rn; att det förvanskade mier icke behöfver 

 föreställa miec utan kan stå för mioc och att, om det står för miec, detta kan hafva fått sitt ie 

 i aksentsvag ställning, där öfvergången io > io till äfventyrs ej varit underkastad samma 

 restriktioner som annars. Kock vill därför icke medgifva, att Pipping på tillräckliga grunder 

 bestridt hans mening, att i gutniskan liksom i den öfriga svenskan u-brytningsdiftongen, från- 

 sedt de ord där den uppträder som iu, öfverallt låter återföra sig på io, och att dettas behand- 

 ling i den förra varit väsentligen den samma som i den senare. 



Det är väl icke alldeles uteslutet, att subst. shiåld kunnat, om icke med sin ursprungliga 

 betydelse så med någon öfverförd sådan, sedan medeltiden kvarlefva i allmogespråket; och i och 

 för sig sannolikare är det t. o. m., att mier står för miec än att det står för mioc, liksom 

 det är sannolikare, att ett miec i likhet med fsv. miok representerar den hufvudtoniga formen 

 af ordet än att det representerar den annars endast i nyisläridskan generaliserade svagtoniga. Men 

 man måste dock, så länge Kocks uppfattning af dessa former är möjlig, gifva honom rätt däri, 



N:o 2. 



