348 O. F. HULTMAN. 



att de åsikter, han i P.-B.-S. Beitr. XX s. 123 ff. uttalat om forngutniskans förhållande till 

 fastlandssvenskan i afseende å it-brytningen, icke blifvit vederlagda. 



Men också om det läte sig bevisas, att sMåkl är genuint gutniskt och att miec är 

 ordets rätta form och dess diftong utvecklad i hufvudtonig ställning, finge däraf på sin höjd 

 slutas, att växlingen io: ie i forngutniskan reglerats af stafvelsens kvantitet, men icke att 

 senare komponenten i detta ie aldrig varit labialiserad. Man kunde nämligen tänka sig, att 

 i gutniskan utvecklingen io > io berört endast det i lång stafvelse utvecklade io, hvilket ju 

 var äldre än det i kort stafvelse utvecklade, och att blott detta senare öfvergått till ie. 

 Härigenom bortfölle ock den svårighet antagandet af en utveckling io > ie bereder med 

 hänsyn till att i forngutniskan annars blifvit y (jf. Noreen, Aschw. gr. § 98 anm. 2): på 

 grund af den mellanställning o intog mellan a och o kunde dess é-omljud lika väl tänkas 

 sammanfallit med det förras som med det senares. 



•g^ gX y Xa i cx -c- 



