6 K. E. F. Ignatius. 



att sätta universitetets tillvaro i fara. Här må endast erinras om den stora kattserena- 

 den d. 7 Mars 1849 utanför professor Aminoffs bostad, om hvilken demonstration det i 

 Österbottniska af delningens protokoll för den 8 Mars 1849 anföres: „Delande den all- 

 männa ledsnaden och förtrytelsen öfver att Gr. F. Aminoff, med förbigående af J. W. 

 Snellman blifvit utnämnd till Filosofie professor vid universitetet samlade sig dagen efter 

 den sorgliga underrättelsen ankommit ungefär 15ü studenter ocb uppförde utanför Prof. 

 Aminoffs boning en Katzen serenad, det i sitt slag ojemförligen mest storartade, som 

 någonsin blifvit hördt i Finland". 



Gäsningen i sinnena röjde sig ingalunda minst i Österbottniska afdelningen, 

 hvars veckosammanträden också voro mer än vanligt stormiga. Hetsiga debatter, för- 

 anledda af opinionsyttringar, studentförseelser och disciplinäi'a stadganden, samt efteråt 

 åtföljda af lika hetsiga och långa protokollsjusteringar, upptogo en stor del af mötes- 

 tiderna samt hade till följd bl. a. att först Zachris ïopelius och senare kurator Fredrik 

 Cygnaeus skiljde sig från afdelningen. Vida fredligare aflöpo diskussionerna i den 

 finska språkfrågan, som då ännu icke delade ungdomen i skilda partier. Yrjö-Koskinen 

 tog veterligen ingen lifligare del i förenämnda demonstrationer och opinionsyttringar, 

 men desto mera i språkdebatterna. Hans intresse för finskhetens sak fann en ny sporre, 

 då Mattias Alexander Castrén i början på året 1849 återvände från sin Sibiriska resa 

 och begynte föreläsa öfver Kalevala och finsk mythologi. Fennomanin var i teorin 

 ganska allmänt uppburen inom studentkorpsen. Men också i praktiken gjordes försök 

 att förverkliga dess idéer. Redan i Maj 1850 begynte finska uppsatser uppläsas vid 

 Österbottniska afdelningens möten och samtidigt väcktes äfven fråga om anordnandet af 

 skilda finska diskussionsmöten. Yrjö-Koskinen åtog sig att föra finska protokoller, och 

 uppsatte äfven några sådana. Sedermera blef han vald till afdelningens ordinarie proto- 

 kollist, i hvilken egenskap han förde protokollerna på det officiela svenska språket. 

 Han var det äfven, som fick ski'ifva och underteckna den dåvarande Österbottniska 

 afdelningens sista protokoll d. 14 December 1852, då afdelnings institutionen för ett 

 halftannat årtionde upphörde. Vid dess återupprättande 1868 valde afdelningen Yrjö- 

 Koskinen, dåmera professor, till sin första inspektor. Äfven i den nya afdelningen 

 uppstodo bittra partistrider,' föranledda nu af språkfrågan, men för öfrigt i mångt och 

 mycket erinrande om de gamla. 



Utgången från ett svenskttalande hem hade Yrjö-Koskinen icke, såsom så mån- 

 gen annan, ifrån barndomen varit hemmastadd i finskan. Det fordrades hans ihärdiga 

 flit och starka viljekraft för att så lära sig språket, som han det sedan gjorde. Huru 

 snabbt han häri avancerade synes af den beskrifning öfver Tavastkyro socken — 

 Kertomus Hämeenkyrön pitäjästä — hvilken han om hösten 1850 inlemnade såsom 

 prisski-ift till Österbottniska afdelningen och för hvilken honom i pris tillerkändes E. Gr. 

 Geijers samlade skiùfter. Af handlingen erbjöds sedermera till tryckning åt Finska Lit- 

 teratursällskapet; men här mötte den det hinder, som 1850 års sorgligt ryktbara språk- 

 manifest satte i vägen för finska skrifters tryckning. Man sökte derföre öfvertala den 

 unge författaren att öfversätta sitt arbete till svenska och sålunda publicera det; men 

 Yrjö-Koskinen lyssnade ej härtill. Då man, afsedt från hans ståndpunkt i språkfrågan, 



