Minnestal öfver Senatorn, Friherre Georg Zachris Yrjö-Koskinen. 7 



tager i betraktande den tid och möda han användt på detta sitt finska förstlingsarbete, 

 kan man icke undra öfver att han mötte dessa öfvertalningsförsök med ovilja. Hans 

 finska envishet segrade också till sist. Afhandlingen fick efter åtskilliga omgångar och 

 sedan, såsom det påståts, tillstånd dertill utverkats i S:t Petersburg, sitt imprimatur. 

 Emellertid kvarlemnade hela denna sak hos Yrjö-Koskinen en bitter stämning mot vår 

 inhemska, svensktsinnade byråki-ati, hvilken han icke utan skäl ansåg vara upphofvet 

 till förenämnda mot den uppspirande finska litteraturen riktade dråpslag, och hvars 

 fiendtlighet mot de finska nationela sträfvandena han efteråt tidt och ofta skulle ytter- 

 ligare få erfara. 



Om våren 1853 aflade Yrjö-Koskinen filosofie kandidatexamen, dervid han erhöll . 

 högsta vitsordet i historia. Efter att derpå ha promoverats till filosofie magister, öfver- 

 gick han på skollärarebanan, tjenstgjorde läseåret 1853 — 1854 såsom tjenstförrättande 

 kollega vid Åbo högre elementarskola och utnämndes i Maj sistnämnda år till adjunkt 

 vid Wasa gymnasium, som då efter Wasa stads brand var förlagdt till Jakobstad. 

 Lärareverksamheten vid gymnasium lemnade honom tid öfrig för vetenskapliga studier 

 och forskningar, hvilka dessiitom underlättades af gymnasiets jemförelsevis rika historiska 

 bibliotek. Genom Grönblads i tryck utgifna urkundsamlingar fanns ett rikt material 

 sammanbragdt för belysande af Finlands öden i slutet af Ißide seklet. Detta ingaf 

 Yrjö-Koskinen tanken att påbörja skildringen af klubbekriget hvilket arbete utkom åren 

 1857 och 1859 i två délai', under titel Nuija-sota sen syyt ja tapaukset. Arbetet, 

 som utgör en fullständig skildring af Finlands dåvarande tillstånd och således innehåller 

 vida mer än hvad titeln lofvar, ådagalägger stor förtrogenhet med ämnet, klar historisk 

 blick och kiitisk noggrannhet, sammanparad med framstående skriftställareförmåga. Till 

 en del grundades det också på egna arkivforskningar, hvilka förf. anställt sommaren 

 1856 i Stockholm och Uppsala. Det väckte också en icke ringa uppmärksamhet och 

 Snellman egnade det i Litteraturbladet en synnerligen berömmande anmälan. Likväl 

 gjorde han en skarp anmärkning mot Yrjö-Koskinens såsom sjelfsvåld betecknade sätt 

 att „förvrida de historiska namnen", genom att godtyckligt förfinska dem, samt i detta 

 afseende icke ens alltid vara konseqvent. Yrjö-Koskinen försvarade sitt tillvägagående 

 i en artikel som Snellman helt kort aftärdade med omdömet att den var „häftig och 

 innehållslös". Den inbördes vänskapen stördes dock icke af detta meningsbyte. 



Innan arbetet på Nuija-sota ännu var afslutadt utgaf Yrjö-Koskinen en del deraf 

 såsom akademiskt spécimen för licentiatgrad i de historisk-filologiska vetenskaperna. Han 

 promoverades sedan 1860 till doktor i dessa vetenskaper, och företog samma år en 

 utrikes resa till Frankrike och England, m hvilka länders arkiver, företrädes ur de i 

 förstnämnda land, han hembi-agte värdefulla upplysningar bl. a. om finska studerande 

 vid universitetet i Paris på 1300 och 1400 talen. Dessa offentliggjordes först i tid- 

 skriften Mehiläinen och utkommo efteråt såsom skild bok under titel Olavi Maunim- 

 poika Pariisissa ja suomalaisten opinkäynti ulkomailla keskiaialla. För resan hade 

 han erhållit ett understöd från universitetet af 996 rabel silfver, uppkommet genom 

 besparingar i reseundei'stödsfonden för unge litteratörer. Med betydligt utvidgade vyer 

 och rika materialsamlingar vunna under flitiga studier i Kejserliga bibliotheket i Paris 



