10 K. E. F. Ignatius. 



genom att i noter till texten anföra källorna gjorde arbetet användbart äfven för fack- 

 män. För folkskolornas räkning utgaf han en mindre lärobok i Finlands historia, hvil- 

 ken upplefde tre upplagor, men sedermera af Senaten blef förbjuden att vid undervis- 

 ningen användas. I förbigående må nämnas att den pekuniära förlust, som detta förbud 

 ådrog Yrjö-Koskinen, rikligt ersattes genom en donation af 10,000 mark, hopbringad 

 medelst insamling bland finsktsinnade medborgare. 



Ar 1876 ingick Yrjö-Koskinen det länge påtänkta tjenstebytet med Topelius, 

 hvilken sistnämnde vid denna tidpunkt var universitetets rektor och par år efteråt blef 

 emeritus, utan att således alls behöfva sköta sin nya profession. Yrjö-Koskinen åter blef 

 genom bytet försatt i tillfälle att mera odeladt kunna egna sig åt forskningar i Finlands 

 och nordens historia. Han utgaf förutom en omarbetad och utvidgad upplaga af Nuija- 

 sota (1877) flere historiska afhandlingar, af hvilka några såsom t. ex. TutJcimns maan- 

 omistusseilioista Suoiiienviaassa Ixeskiaikana (Undersökning af jordegande rättsförhållan- 

 dena i Finland under medeltiden) röra sig på derintills ännu alldeles oundersökta forsk- 

 ningsområden. Emellertid skulle hans vei-ksamhet såsom professor i Finlands historia icke 

 blifva långvarig. Med grefve ITeidens utnämning till Finlands generalguvernör skedde 

 ett omslag i den ryska regeringens politik gentemot vårt land. Senaten hade härintills, 

 så godt som uteslutande, rekryterats ur högre militära och civila embetsmäns leder, d. v. s. 

 den hade utgått ur en byråkratisk, svensksinnad öfverklass, hvilken stod främmande för 

 och stundom fiendtlig emot de finska nationalitetssträfvandena. En förändring, som gjorde 

 Senaten mera solidarisk med folkrepresentationen åvägabragtes nu då tre framstående 

 landtdagsmän, alla tre universitetsprofessorer, Montgomery, Mechelin och Forsman (Yrjö- 

 Koskinen) d. 11 maj 1882 inkallades i styrelsen, den förstnämnde till prokurator och 

 de tvenne andra till ledamötei" i Ekonomiedepartementet. Genom dessa utnämningar an- 

 såg man sig äfven hafva tillgodosett de tvenne politiska partier, i hvilka representationen 

 då var delad, det liberala och det finsktsinnade. Såsom det sistnämndas erkända chef 

 inträdde nu Yrjö-Koskinen i landets styrelse. 



Yrjö-Koskinens inträde i Senaten gjorde ett afbrott i hans vetenskapliga och 

 pubhcistiska skriftställeri. Emellertid förblef det historiska åskådningssätt, till hvilket han 

 derunder kommit, i någon mon bestämmande för hans följande statsmanna verksamhet, 

 hvarföre detta historiska åskådningssätt nu förtjenar att närmare beaktas. 



Yrjö-Koskinen skref sina historiska arbeten under inflytande af den Hegelska filo- 

 sofin, som genom Snellmans skrifter, främst Läran om staten, blifvit hemmastadd vid Fin- 

 lands universitet. Det mål, som Hegel angaf för verldshistorien, eller „andens medve- 

 tande om sig sjelf, sitt eviga väsende", fann Yrjö-Koskinen vara inplanteradt i mensk- 

 ligheten såsom en mot detta mål riktad instinktartad rörelsekraft. Mensklighetens histo- 

 riska göra blef nu att förvandla denna instinkt till ett allt klarare sjelfmed vetande. I 

 samma mån menskligheten klargör detta vetande för sig, i samma mån går den äfven 

 framåt d. v. s. förverkligar den sanna eller allmänna menskligheten. Man kan äfven 

 uttrycka verldsändamålet med orden rätt och sanning. Sanning är nemligen det hvartill 

 menniskoslägtets kunskap sträfvar; rätt åter uppenbarar sig i mensklighetens görande, 

 nemligen i de ini-e samhällsförhållandena såsom lag och i mellanfolkliga beröringar såsom 



