Minnestal öfver Senaforn, Friherre Georg Zachris Yrjö-Koskinen. 11 



historisk verksamhet. Den allmänna veridshistorien cär sålunda det rättas utveckling och 

 hlir på denna grund företrädesvis politisk historia. Men alldenstund handlingen heror af 

 kunskapen, så är veridshistorien också det sannas utveckling, vetandets historia. Då nu 

 emellertid begreppen rätt och sanning äro stadde i fortsatt utveckling följer häraf att 

 rätt och sanning på skilda tider äro olika. Hvarje tid har sin egen rätt, sin egen san- 

 ning, hvanir den följande tidens rätt och sanning utveckla sig. Men högre än dessa 

 ändliga rätts- och sanningsformer står den högsta, eviga rätten och sanningen — den 

 idealbild, dit menskligheten uti historien sträfvar. 



Då nu emellertid hvarje tid har sitt eget begrepp af rätt och sanning, som sedan 

 undantränges af ett annat, företer veridshistorien enligt Yrjö-Koskinens åsigt, en fort- 

 gående strid emellan det gamla och det nya, emellan den närvarande, d. v. s. den tra- 

 ditionela rätten och den kommande eller den anticiperade framtidsrätten, hvilken sist- 

 nämnda, enligt hans förmenande, förutsatt att den är rigtig, städse är den högre. En 

 följd af detta betraktelsesätt är icke blott att samma slags handlingar, begångna under 

 olika tider, böra bedömas olika, utan äfven att ett och samma handlingssätt af t. ex. 

 tvenne samtida folk kan ur det i-ättas synpunkt få en alldeles olika dom. Såsom exem- 

 pel framhåller han att historien utan tvekan erkänner Harmodios och Aristogitons mord- 

 gerning såsom rätt („oikeaksi"), men ingalunda skänker samma erkännande åt Brutus 

 och Cassius. Synnerligen belysande hans historiska uppfattning är hans bedömande af 

 Sveriges och Norges sjelfständighetssträfvanden under Kalmarunionens tider. I en aka- 

 demisk disputation, berörande Sten Stuies strid med konung Hans, hade dess förf. ut- 

 talat att det folk, som kämpar för sin frihet, för den allsidiga utvecklingen af sin natur 

 och sina anlag städse måste inför historien erkännas hafva högre rätt än det folk, som 

 endast kämpar för sin yttie storhet. Yrjö-Koskinen godkände icke detta, utan anförde, 

 i sitt öfver disputationen afgifna utlåtande, häremot följande: „Denna liberala thes kan 

 tyvärr icke tilleikännas rang af sanning, ifall nemhgen sjelfva den historiska utveck- 

 lingen skall få anses såsom det rätta och förnuftiga, ty historien har mer än engång 

 bortsopat för sin frihet kämpande folkindivider, hvilka ej varit behötliga för mensklig- 

 hetens högre syftemål. Annorlunda ställer sig frågan om det kan ådagaläggas att just 

 för dessa högre syftemål nationens tillvaro varit af särskild vigt. Jag behöfver icke 

 påpeka att så varit fallet, då Sveriges särskilda roll i den stora leformationskampen är 

 ett bland verldshistoriens största fakta. Det är denna framtidsmission, som äfven ger 

 Sveriges föregående kamp mot unionen dess högre berättigande." Alltså, emedan Sve- 

 rige i framtiden skulle ha en stor historisk mission att uppfylla hade det rätt att lös- 

 göra sig från unionen; men Norge hade det icke*). Hvad sedan Sten Sture beträffade, 

 bestod enligt Yrjö-Koskinens åsigt hans, „likasom hvarje historisk personlighets storhet 

 deri att han divinatoriskt uppfattat och gjort sig till bärare af denna providentiela rätt". 



Mot detta historiska åskådningssätt synes dock kunna anmärkas att det vid be- 

 dömandet af hvad som i en historisk handling är rätt, förblandar de medel, hvarmed ett 

 mål uppnås med sjelfva målet och låter detta senare skänka sitt berättigande åt de 



*) Vid den mimdtliga disputationen uttalade Yrjö-Koskinen uttryckligen detta. 



