12 K. E. F. Ignatius. 



förra, huru beskaifade de än må vara. Man kan visserligen säga att hvarje tid har sin 

 rätt och sanning; men en senare tids rätt och sanning är icke derföre den absoluta 

 negationen af en föregående tids, utan endast en utveckling deraf. Under striden emel- 

 lan den gamla traditionela rätten och framtids eller den providentionela rätten qvarstå 

 oföränderligt vissa ethiska bud, som historiens dom icke tillåter att ostraffadt få kränkas. 

 Löftesbrott, svek, våldshandlingar mot oskyldiga och försvarslösa o. s. v. äro och för- 

 blifva under alla tider brott af hvem helst och för livad ändamål som helst de begås. 

 Hvad särskildt Sturarnes och den svenska högadelns förhållande under unionstiden be- 

 träffar, så bröto de, såsom kändt, tidt och ofta emot dessa allmänt giltiga ethiska rätts- 

 bud och man kan med lika goda skäl, som de hvilka åberopats till deras försvar, fram- 

 hålla hurusom historiens nemesis icke heller underlät att härför af dem och deras ätt- 

 lingar utkräfva en blodig hämd medelst Kristian II:s bödelsyxa. Att åtskiUiga folk, som 

 kämpat för sin frihet, gått under och försvunnit från verldsskådeplatsen, är också obe- 

 stridligt, men deraf följer icke att de haft orätt i att ha velat lefva, lika litet som att 

 deras förtryckare haft rätt i att ha beröfvat dem deias lif. Ifrågasättas kan äfven om 

 deras undergång utgör ett bevis på att de varit obehöfliga för menskhghetens högre syf- 

 temål. Ett folks lif är icke evigt. Hvad det under sin tillvaro i kulturelt afseende 

 verkat är mensklighetens gemensamma arf, och till detta arf hör äfven det sedligt hö- 

 jande inflytande, som dess undergång i en ädel och rättvis strid för frihet och foster- 

 land haft på samtid och efterverld. 



Hegels af Yrjö-Koskinen hyllade lära att det verkliga är det förnuftiga h. e. 

 det rätta leder, synes det mig, i sina konseqvenser icke blott till en ohjelplig brytning 

 emellan historisk rätt och allmän moral, utan äfven till erkännande af makten, såsom 

 enda rättsgrund i nationernas förhållande till hvarandra. Denna särskildt för de små 

 och svaga folken allt annat än upplyftande lära, till hvilken bl. a. äfven den nyss bort- 

 gångne, berömde Mommsen bekände sig, har dock veterligen aldrig vunnit insteg i mensk- 

 lighetens rättsmedvetande, livilket tvertom länge sträfvat och fortfarande med framgång 

 sträfvar att tillämpa den kristna sedelärans bud äfven på mellanfolkliga konflikter. Vis- 

 serligen få vi ännu allt fortfarande bevittna hurusom små för sitt nationela lif och sjelf- 

 ständighet kämpande nationer kränkas och förtryckas af de stora, men vi se å andra 

 sidan åter allt mägtigare strömningar bryta fram för utvidgandet och befästandet af in- 

 ternationel rätt och internationela fredsdomstolar, i hvilka icke de tvistande folkens större 

 eller mindre makt, utan objektiva rättsnormer läggas till grund för domsluten. 



Jag tilltior mig icke kunna bedöma i hvilken grad Yrjö-Koskinens nyssanförda 

 uppfattning af det historiskt rätta utöfvade inflytande på hans historiska författareskap. 

 Mig har det dock alltid förefallit såsom om denna rättsuppfattning med nödvändighet 

 måst framkalla en viss känsloafkylning, eller med andra ord mindre värme och med- 

 känsla för händelserna och de historiska, handlande personligheterna. Huru än härmed 

 må förhålla sig, så lärer det masta medgifvas att Yrjö-Koskinens klara, koncisa och 

 äfven i andi'a afseenden goda historiska stil öfverhufvudtaget är kall. Redan vid fram- 

 trädandet af klubbekriget yttrade Snellman i sin anmälan: „Vid bedömandet af personer 

 och tilldragelser är det öfverraskande att finna hos en så ung författare ett sådant 



