Minnestal öfver Senatorn, Friherre Georg Zachris Yrjö-Koskinen. 13 



lugn för att icke säga köld". Något större värme förklarade Snellman derföre ha 

 varit önsklig. 



Den ledande ide i den menskliga utvecklingens historia, som genomgår vår tid, 

 ansåg Yrjö-Koskinen vara nationalitetsidén. Hvarje nation, som med en lefvande na- 

 tionalanda förenar lust ocli förmåga att deltaga i mensklighetens gemensamma kultur- 

 arhete och uppfylla sitt allmänt humanitära åliggande, innehar de egenskaper som be- 

 rättiga den till en sj elfständig tillvaro. En nation deremot, som icke innehar dessa 

 egenskaper, som icke förenar sig i detta arbete eller ställer sig flendtligt mot den mensk- 

 liga utvecklingen, krossas skoningslöst under historiens vagnshjul. Ställdt i detta sam- 

 manhang får den betydelse, som Yrjö-Koskinen gaf åt det finska nationela kulturarbetet 

 sin fulla belysning. För dess befordran tvekade han derföre icke, när så befanns nödigt, 

 att låta äldre traditionela rättsföi'hallanden vika undan. I konseqvens härmed står äfven 

 åsigten att en nations, på skriftliga urkunder grundade rättsförhållanden förlora i rättslig 

 ki-aft och giltighet i samma mon som den politiska situationen förändras. Identifieringen 

 af verklighet med rätt gör sig sålunda äfven här förnimbar. Emellertid synes det uppen- 

 bart att hvarje på identitetsfilosofin grundadt såbeskaffadt historiskt betraktelsesätt icke 

 kan åtminstone för en samtid medföra någon praktisk lärdom, så länge följderna af hi- 

 storiska händelser och sakförhållanden, likasom ofta äfven dessa sjelfva, äro till tiden obe- 

 stämbara, och det mål de möjligen komma att förverkliga följaktligen äfven ovisst. 



Det har påståtts att Yijö-Koskinen i egenskap af finska folkets häfdatecknare 

 låtit leda sig af en tendens att öfverskatta finska nationens sjelfverksamhet och fria hand- 

 lingskraft, samt i följd häraf stundom framställt sakförhållanden i en skef dager. En 

 opartisk granskare skall dock, enligt mitt förmenande, icke underskrifva en sådan be- 

 skyllning. Det är öfverflödigt att erinra derom, att hvarje folk l)lickar tillbaka på sina 

 framfarna öden från sin egen ståndpunkt, och derföre äfven egnar åt den egna verksam- 

 heten en särskild uppmärksamhet. Den nationele historieskrifvaren kan och får icke för- 

 bise detta. Tvertom måste det räknas honom till förtjenst att ha framdragit alla yttrin- 

 gar af nationel sjelfverksamhet, huru svaga de än må ha varit. Antagligt är derföre 

 att den olikhet, som i följd häraf då och då uppstått emellan Yrjö-Koskinens finska och 

 den tidigare här nog ensidigt rådande svenska uppfattningen af händelser och handlande 

 personer gifvit upphof till förenämnda beskyllning, hvilken i öfrigt icke heller är grun- 

 dad. Såsom ett undantag härifrån vore jag dock böjd att anse Yrjö-Koskinens karak- 

 teristik af Geoi-g Magnus Sprengtporten. Denna karakteristik, enligt hvilken Sprengt- 

 porten skulle varit en glödande varm finsk frihets- och fosterlandsvän med Finlands sjelf- 

 ständighet såsom sitt lefnadsmål, stöder sig nog ensidigt på Sprengtportens under vistel- 

 sen i Ryssland författade skrifter till rättfärdigande af sitt handlingssätt; men hade utan 

 tvifvel blifvit väsendtligen annorlunda, derest flere efteråt offentliggjorda handlingar, deri- 

 bland Sprengtportens egna bref och till ryska regeringen inlemnade förslager, då varit kända. 



Såsom publicist har Yrjö-Koskinen på sin samtid utöfvat ett ännu större infly- 

 tande än såsom historisk författare. De artiklar af hans hand, h vilka inflöto i tidningar 

 och tidskrifter från medlet af 50-talet till hans inträde i senaten 1882, skulle fylla många 

 digra volymer. De ådagalägga en vaken blick för och en stor förtrogenhet med sam- 



