14 K. E. F. Ignatius. 



tidens vigtigaste sociala oeh ekonomiska spöijsmål. Man har sagt att Yijö-Koskinen 

 upptog Snellmans mantel och öfverflyttade språkstriden från svensk till finsk mark. Min- 

 di-e skarp tänkare än Snellman hade Yrjö-Koskinen framför denne fördelen att älven till 

 språket vara finne samt att direkte kunna vända sig till en allmänhet, hvars talan han 

 förde och hvars erkände ledare han efterhand skulle blifva. I Finlands nyare historia 

 bildar denna språkstrid och särskildt den del deraf som på 1860 och 1870 talen fördes 

 emellan de finska tidningarna å ena sidan och det så kallade liberala partiets hufvud- 

 organ Helsingfors Dagblad å den andra ett eget kapitel. 



För min del var jag, såsom sjelf deltagare, alltför lifligt intresserad af denna 

 strid, för att tilltro mig kunna fälla ett opartiskt omdöme derom i allmänhet. Hvad 

 som dock icke ens motståndarne torde kunna förneka är att Yrjö-Koskinens talang och 

 dialektiska förmåga derunder framstod på ett utmärkt sätt. 



Genast efter öfverflyttningen till Helsingfors grundade Yrjö-Koskinen, 186:3, en 

 egen tidning Helsingin Untiset, hvars ansvarige redaktör blef hans yngre broder Jaakko 

 Forsman. Helsingin Uutisets framträdande bildar ett epokgörande moment i den finska 

 periodiska pressens historia. Härintills hade den finska nationela rörelsen så godt som 

 uteslutande haft ett språkligt och kulturelt mål för sig. Man kan icke finna att de 

 finska tidningarna dessförinnan skulle ha intagit någon särskild ståndpunkt i politiska, 

 religiösa och nationalekonomiska frågor gent emot sina svenskspråkiga kolleger. Något 

 politiskt parti bildade fennomanin då ännu icke. Nu ändrades förhållandet. Eedan i 

 början af sin tillvaro framställde den nya tidningen sitt programm i tvenne artiklar 

 Suomikiihko valtiollisena puoluecna (fennomanin såsom politiskt parti). Partiets uppgift 

 blefve att i undervisningsväsendet, i domstolarna och i alla områden af stats- och kom- 

 munalförvaltningen bereda finska språket den rättsliga ställning, som detsamma tillkom i 

 egenskap af att utgöra sju åttondedelais af befolkningen språk. Så länge den inhemska 

 styrelsen var svensksinnad förklarades det finska partiet komma att tillhöra oppositionen, 

 men om regeringen skulle ändra sig och blifva nationel i tanke och handling, „då komma 

 vi" heter det i artikeln, „att uppbära styrelsen, men på samma gång också med allt 

 större omsorg vaka deröfver att icke styi-elsen genom sitt handlingssätt i öfrigt skadar 

 Finlands fördel och ära". För öfrigt borde det finska partiet i förfäktandet af politiska 

 rättigheter uppträda moderat, och sålunda äfven härutinnan skilja sig från de svenskt- 

 sinnade. 



De yttre politiska föiliållandena under året 1863 voro också synnerligen egnade 

 att skänka betydelse åt oftentliga uttalanden från finskt nationelt håll. Ryssland, som 

 ännu knappast hunnit återhemta sina krafter etter orientaliska kriget, hade att bekämpa 

 uppresningen i Polen och hotades med anledning häraf utaf ett nytt koalitionskrig, i 

 hvilket äfven Sverige förmenades komma att deltaga. Det såg följaktligen ut såsom om 

 Finland icke skulle kunna undgå att blifva krigsskådeplats. För att förekomma all miss- 

 uppfattning af det finska folkets tänkesätt införde Yrjö-Koskinen i sin tidning en all- 

 varlig protest mot de svenska eröfringsplanerna och förklarade att „det finska folket inga- 

 lunda ämnade med händerna i kors låta andra folk omforma sitt politiska och nationela 

 tillstånd". Protesten kan också i sjelf va verket betraktas såsom ett uttryck för den då 



