Minnestal öfver Senatorn, Friherre Georg Zachris Yrjö-KosMnen. 15 



rådande sinnesstämningen hos det stora flertalet i landet, hvilken i ett lojalt fasthållande 

 af föreningen med Ryssland såg de säkraste garantierna för bevarandet och ntvecklingen 

 af Finska folkets nationalitet och nyvaknade konstitutionela lif. Detta betraktelsesätt 

 förblef också sedermera en beståndsdel i det finska pai-tiets programm, och Yijö-Koskinen 

 underlät icke heller att vid lämpliga tillfällen betona detta samt leda partiets politiska 

 handlingssätt särskildt vid landtdagarna derefter. 



Det feiinomanska partiets programm fullföljdes och utvecklades sedan i Kirjalli- 

 nen Kuukauslchti (1866 — 1880) och Unsi Snometar (från 1869). Att ingå i enskild- 

 heterna af den tidningsfejd, som härander utkämpades, äfvensom att redogöra föri Yrjö- 

 Koskinens personliga insats deri, bjefve emellertid allt för vidlöftigt. Jag tillåter mig 

 endast erinra om att det låg i sakens natur att försvararne af nationaliteten och språket 

 såsom ett väsendthgt vilkor för densamma här likasom öfverallt annorstädes skulle råka 

 i konflikt med den liberala kosmopolitism, hvilken mer eller mindre ringaktar dessa sträf- 

 vanden och i stället uppställer, såsom sitt omedelbara mål, politisk och social frihet i före- 

 ning med utrotandet af gamla fördomar. I motsats härtill förhåller sig nationalismen 

 vanligen till de nutida liberala strömningarna mera reserveradt. Nationalismen är i grun- 

 den konservativ; den betraktar t. ex. statskyrkan och regeringsformen såsom nationela 

 institutioner, hvilka icke utan skada för det nationela lifvet få omdanas. Med skäl 

 kunna derföre äfven fennomanerna betecknas såsom konservativa. Likväl företedde na- 

 tiouahtetsstriden i vårt land den egendomlighet att de begge partierna, de konservativa 

 och de liberala, i vårt folks kanske vigtigaste samhällsfråga, ombytt roller. I fråga om 

 folkbildningens höjande, undervisningsanstalternas och rättsväsendets omdaning voro fen- 

 nomanerna demokrater och liberala, anhängarne af det liberala partiet deremot konserva- 

 tiva. Denna, om man så får benämna det, bristande konseqvens hos begge de stridande 

 parterna hade äfven Yrjö-Koskinen gemensam med vårt lands alla öfrige publicister på 

 denna tid, den mera teoretiskt än praktiskt anlagde Anders Herman Chydenius kanske 

 ensam undantagen. Frånser man emellertid Yijö-Koskinens fennomansk-demokratiska 

 tendenser, kan han i egenskap af publicist karakteriseivas såsom öfverhufvudtaget mer, 

 än de flesta af sina vänner, högkyrklig och anhängare af en stark regeringsmakt. 



En mörk punkt i partistriden anser jag mig icke kunna underlåta att här be- 

 röra. Den utkämpades icke alltid med rena vapen. Härmed afser jag emellertid mindre 

 de hätska personliga anfall och smädelser, för hvilka partiernas ledande män och sär- 

 skildt Yrjö-Koskinen voro utsatta. Personliga angrepp äro nog vanliga företeelser på 

 den publicistiska arenan för att huggena skulle kännas synnerligen smärtsamma eller 

 väcka uppseende. De kompenseras dessutom lika ofta af meningsfränders eloger och 

 lef verop. Den mörka punkt i partistriden, som jag afser, är den derandei- då och då 

 framträdande politiska denunciationen, eller försöken att göi-a motståndarne politiskt miss- 

 tänkte hos ryska regeringen i S:t Petersburg. Ingendera parten torde af en opartisk 

 efterverld kunna befrias från beskyllningen att härutinnan stundom ha felat mot mora- 

 lens och fosterlandskärlekens bud. Eedan tidigt insinuerades att det finska nationela 

 pai-tiet hyste planer på en politisk förening med de i Ryssland befintliga finska stam- 

 marna och sålunda vore en fara för ryska riket. Jag erini-ar härvid endast om baron 



