16 K. E. F Ignatius. 



v. Klinckowströms uttalande till Senatens protokoll d. 17 April 1847. Att 1850 års 

 ryktbara språkreskript, om också, såsom senare uppdagade handlingar ådagalägga, när- 

 mast föranledt af ett förment allmänt l'iksintresse, icke stod utan samband med politiska 

 angifvelser af denna art, torde neppeligen kunna förnekas. Kändt är också för hvilka 

 förföljelser fennomanins främste bärare Job. Vilb. Snellman en lång tid var utsatt. Upp- 

 repade gånger insinuerades att fennomanin var ett samhällsupplösande element och en 

 svensk partiorgan i landsorten gick en gång så långt att den påstod att fennomanin, 

 eller som den benämnde det, ultrafennomanin i mångt och mycket påminte om den so- 

 cialism, som ville „se alla jordens tyranner bada i blod" och ställde „till utgångspunkt 

 för en lyckligare tidsålder bilden af den sista adelsmannen upphängd i den sista prestens 

 tarmar" . 



Yrjö-Koskinen å sin sida tvekade icke att ge motståndarne svar på tal. Vår 

 inhemska styrelses fiendtlighet mot den finsknationela rörelsen och enskildes försök att 

 göra densamma politiskt misstänkt, bemötte han med framhållande hurusom den finska 

 Senatens svekomani blottställde hela vårt land. Då, såsom redan nämndes, Finland 1863 

 hotades med en svensk invasion, skref Yrjö-Koskinen en artikel om vår styrelses sve- 

 komani, hvari han bl. a. påpekade att de på den nya jernvägens stationer och vagnar 

 anbragta uteslutande svenska inskrifterna endast kunde vai'a till nytta för en svensk 

 anfallsarmée, men icke för det inhemska försvaret o. s. v. Under hela språkstriden upp- 

 drog han en skarp åtskillnad emellan monarken och hans finska rådgifvare, hvilka senare 

 öppet anklagades för att i svekomanskt intresse motarbeta den förres planer. För en i 

 denna anda i tidningen Suoraetar år 1864 införd artikel, hvilken icke kan frånkännas 

 en hög gi'ad af skärpa, blef han också utsatt för en pressprocess, som dock aflöpte med 

 blotta böter. Emellertid föranleddes Yrjö-Koskinen af det motstånd som från Senatens 

 och det svenska partiets sida mötte den finska språkfrågans naturliga och rättsenliga lös- 

 ning, att söka denna lösning endast och uteslutande i monarkens maktbud. I motsats 

 till dem, som ville genom en af regent och ständer stadfästad lag reglera språkfrågan, 

 vidhöll han derföre ända till det sista och äfven sedan manifestet af den 20 Juni 1900 

 sett dagen att det var monarkens höghetsrätt att ensam bestämma administrationens språk 

 i landet. 



Det är sannolikt att finska språkets inträde i undervisningen, i administrationen 

 och domstolsväsendet icke skett så hastigt, ifall det berott af landtdagen, der två stånd 

 i denna sak stodo mot två. Medgifvas måste också att hvarje tidsutdrägt härvidlag så- 

 väl för Yrjö-Koskinen som för enhvar annan kämpe för den finska nationalitetens rätt 

 måste för-efalla i hög grad vådlig vid tanken på Finlands öfverhufvudtaget prekära po- 

 litiska ställning. Här om någonsin kunde det tyckas att man borde smida medan jernet 

 var varmt och låta sitt politiska handlingssätt ledas af opportunismen. Emellertid har 

 de sista årens erfarenhet lärt oss att detta betraktelsesätt också har sina vådor och har 

 ledt till konseqvenser, som ingen tidigare ansett möjliga. 



Såsom ett ödesdigert missgrepp för hvilket dock mindre några enskilda, än den 

 allmänna riktning språkstriden fått bär skulden, vore jag äfven böjd att beteckna insi- 

 nuationerna att Senatens och den svenskatalande tjenstemannaklassens för det mesta af 



