Minnestal öfver Senatorn, Friherre Georg Zachris Yrjö-KosMnen. 17 



byrâki'atisk konservatism och indolens ledda handlingssätt förestafvats af nationelt rashat, 

 samt att räddningen från det svenska förtrycket vore att sökas utom landet. Detta har 

 gifvit näring om ej upphof till det från ryskt håll så ofta framhållna påståendet om 

 ryska befrielseverket i Finland. 



Yrjö-Koskinens växande betydelse och anseende såsom politisk person ådagalades 

 under hans deltagande i landtdagsförhandlingarna. Af Borgå stifts skollärare invald till 

 representant i prestaståndet vid landtdagarna åren 1872, 1877 — 1878 och 1882, blef 

 han isynnerhet under de två sistnämnda landtdagarna obestridligen ståndets ledande man. 

 Vid alla dessa landtdagar satt han såsom ledamot i statsutskottet och vid 1877 — 1878 

 års landtdag jemväl i det maktpåliggande värnepligtsutskottet. Det vore väl för mycket 

 sagdt, ifall man påstode <vtt värnepligtslagens antagande af ständerna varit Yrjö-Koskinens 

 förtjenst; men säkert är att han verksamt arbetade derför och bl. a. lyckades i denna 

 fråga åstadkomma samstämmighet med sina gamla antagonister i det liberala partiet. 

 Ett bevis på det förtroende han för öfiigt rönte af bondeståndet var att han af det- 

 samma utsågs till bankfullmägtig, hvilken väl aflönade bibefattning han innehade från 

 december 1875 till inträdet i senaten 1882. 



Man har anmärkt att under kejsar Alexanders II:s regering, då vårt konstitutio- 

 nela statsskick återväckts till lif, hade Finlands senat för mycket låtit sig hänföras af 

 de rådande liberala strömningarna och i flere frågor icke med tillbörlig aktsamhet be- 

 vakat monarkens författningsenliga rätt gentemot öfvergrepp från landtdagens sida. Sä- 

 kert är att en sådan uppfattning efterhand vunnit insteg hos de ledande la-etsarna i 

 S:t Petersburg. Med kejsar Alexander III:s äntrade till regeringen skedde derföre också 

 en omkastning i det häi-intills följda systemet. Grefve Adlerberg entledigades från ge- 

 neralguvernörsembetet och hans efterträdares, grefve Heidens värf blef nu att uppmärk- 

 sammare, än livad förut varit fallet, bevaka monarkens rätt och de allmänna ryska riks- 

 intressena. I öfverensstämmelse härmed anförtroddes äfven efterhand platser i landets 

 styrelse åt de nationelt finsktsinnade, af hvilkas stöire konservatism man väntade en 

 behöflig motvigt mot befarade öfverrumplingar på den konstitutioiiela lagtolkningens om- 

 råde. Yrjö-Koskinen, såsom det finska partiets ei-kände chef, inkallades vid den första 

 lediga senatsoctrojen och efterföljdes derpå vid de följande octroijerna af några andra, 

 så att de såsom fennomaner betecknade senatsledamöterna sedan bildade, om ej en ma- 

 joritet, så dock en betydande del i vår inhemska sty]-else. Yrjö-Koskinens betydelse öka- 

 des särskildt deraf, att han under en längre tid åtnjöt i hög grad grefve Heidens 

 förtroende. 



Det nu sagda må emellertid icke tolkas så som skulle Finlands senat nu blifvit 

 inom sig splittrad i mot hvarandi-a afvogtstämda partigrupper. Ingalunda. En gemen- 

 sam ansvarskänsla förenade alla och gjorde det kollegiala samarbetet jemförelsevis lätt. 



Den större pohtiska konservatism, för hvilken de finsktsinnade måhända beskyll- 

 des, hade sin grund i öfvertygelsen att föreningen emellan det autokratiska Ryssland och 

 det koustitutionela Finland icke kunde på sätt, som härintills skett, upprätthållas, i hän- 

 delse olikheten emellan monarkens maktbefogenhet i hvardera landet blefve allt större. 

 Svalget borde derför icke utvidgas, utan den finska styrelsens sträfvan gå ut uppå att 



