18 K. E. F. Ignatius. 



under ett strängt fasthållande af landets besvurna författning, icke befordra dess utveck- 

 ling i en rigtning, som förutsågs masta framkalla konflikter emellan de begge statsmak- 

 terna och leda derhän att vunna positioner sedan icke kunde försvaras. Det må med- 

 gifvas att detta betraktelsesätt måhända delades af de flesta tänkande i landet; men 

 säkert är att den föregående tiden icke kunde fritagas från beskyllningen att deremot 

 någongång hafva brutit. Emellertid blef i trots af alla bemödanden senatens ställning 

 under senare hälften af Alexander III:s regering allt brydsammare. Den ryska tidnings- 

 pressens allt häftigare angrepp på Finlands autonomi, i förening med de inom ryska 

 regeringskretsarna allt tydligare framträdande unifikationsplanerna, hvilka icke kunde 

 lemnas obemötta, hade till följd att Kejsaren-Storfurstens förtroende för och bevågenhet 

 mot sin finska senat betydligt aftog. Med generalguvernören blef i följd häraf förhål- 

 landet spändare. Tvistepunkterna gällde numera icke endast gränserna för generalguver- 

 nörens maktbefogenhet, utan äfven en tillärnad kodiflkation af Finlands grundlagar och 

 voro följaktligen af den beskaffenhet att någon meningsolikhet rörande deras innebörd 

 datortiden icke kunde förefinnas hos finska medborgare. Grefve Heidens välvilja för det 

 finska partiet och särskildt för Yrjö-Koskinen upphörde då. 



Emellertid hade dessförinnan vigtiga förordningar rörande finska språkets infö- 

 rande vid landets embetsverk och domstolar blifvit utfärdade. Jag inski-änker mig här- 

 vid till att endast erim-a om nådiga brefvet af d. 4 April 1887 rörande det språk, på 

 hvilket lokala embetsverk och myndigheter skola affatta sina tjensteskrifvelser. Yrjö- 

 Koskinen har en väsendtlig andel i förtjensten af detta brefs tillkomst. Redan år 1883, 

 då samma fråga förevar i senaten, hade han, endast imderstödd af Oker-Blom, yrkat 

 att de lokala statsfunktionärernas embetsspråk skulle vara detsamma som protokollspråket 

 vid de kommunala förhandlingarna i den kommun, der de voro stationerade. Nu upp- 

 repades detta yrkande och understöddes af en femmanna minoritet, till hvilken general- 

 guvernören äfven hörde. Det vann också denna gång, såsom redan antyddes, segern. 

 Majoriteten i senaten hade velat öfverlemna åt vederbörande tjenstemän sjelfva att i 

 embetskorrespondens använda det af de inhemska språk, som de funno för sig beqvä- 

 mast. Om också sistnämnda förslag kunde med hänsyn till de dåvarande tjenstemän- 

 nens mindre färdighet i finska språket ur billighets synpunkt försvaras, så innebar det 

 dock enhgt Yrjö-Koskinens och hans meningsfränders åsigt, en allvarsam fara för hela 

 vårt statsskick. Genom att göra embetskorrespondensen oafhängig af folkspråket och 

 beroende endast af tjenstemannens godtycke vidgades svalget emellan denne och folket 

 och valfriheten kunde slutligen leda till konseqvenser, som ingen åsyftat. Jag vågar 

 derföre hålla före att tiden nu redan är inne att erkänna att den lösning frågan fått 

 och för hvilken Yrjö-Koskinen så energiskt kämpat, varit den för vårt samfunds lif bäst 

 betryggande. Hvilka oegentligheter i en framtid än kunna uppstå, så är dock principen 

 hänitinnan engång uttalad och fastställd. 



Efter att i tre år ha varit chef för Kammar Expeditionen i Senaten öfvertog 

 Yrjö-Koskinen om hösten 1885 den arbetsdryga Ecklesiastikportföljen, hvilken han 

 innehade i närmare fjorton år eller till sin afgång från landets styrelse om våren 

 1899. Till belysande af hans verksamhet på sistnämnda post må anföras att vid hans 



