Minnestal öfver Senatorn, Friherre Georg Zachris Yrjö-Koskinen. 19 



tillträde funnos i landet 11 af staten bekostade fullständiga lyceer, deraf 8 svensksprå- 

 kiga och 3 finskspråkiga, men vid hans afgång 23 sådana läro\erk, deraf, såsom förut 

 8 svenskspråkiga, men 15 finskspråkiga; af statens fruntimmersskolor funnos vid förra 

 tidpunkten 7, alla svenskspråkiga, men vid den senare 12, deraf 5 svensk- och 7 finsk- 

 språkiga. Jag förbigår här den samtida tillväxten af privata läroverk med motsvarande 

 läroprogram äfvensom samskolorna. Af dessa senare var Yrjö-Koskinen såsom kändt 

 ingen vän. Under samma tid ökades folkskolornas på landet antal från 667 till 1,650 

 och lärarepersonalen i högre folkskolorna i städerna och på landsbygden från 1,131 till 

 2,696 samt elevernas antal från 39,372 till 98,514. Ett verksamt medel till folkbild- 

 ningens höjande var förordningen af 24 Maj 1898, hvarigenom visserligen icke ett obli- 

 gatoriskt skoltvång infördes i landet, men i dess ställe en obligatorisk skyldighet för 

 kommunerna att indela sig i skoldistrikter och inrätta skolor till det antal att hvarje till 

 skolåldern hörande barn kunde erhålla undervisning i eget distrikt. För ett noggrannt 

 iakttagande af bestämningarna i denna förordning var Yrjö-Koskinen synnerligen verk- 

 sam. At skolbyggnaderna egnade han en särskild omsorg. På senatens bekostnad ut- 

 kom ett häfte normalritningar till folkskolebyggnader på landet, hvilket tillhandahölls 

 kommunerna. För elementarläroverkens behof uppfördes ett stort antal nutidens fordrin- 

 gar motsvarande läroverksbus i städerna. Förtjensten om dessas tillvägabringande de- 

 lade Yrjö-Koskinen för öfrigt med dåvarande finanschefen baron Molander, hvilken icke 

 motsatte sig anspråken på att ur allmänna statsfonden förskjuta härtill behöfliga medel. 



Af Yrjö-Koskinens liögkyrkliga tänkesätt i förening med det intima förhållande, 

 hvari han vid landtdagarna stått till prestaståndet, kunde man vänta att han såsom 

 ecklesiastikchef skulle uppbjuda all sin förmåga att värna och om möjligt utvidga vår 

 finska stats- eller folkkyrkas rätt och bästa, denna kyrka, hvilken han betraktade såsom 

 en af hörnstenarna i vårt nationela och politiska lif. Så blef också fallet. För kyrko- 

 styrelsens och den kyrkliga ordningens befrämjande inrättades ett tjerde biskopsstift i 

 Nyslott (1895); vidsträckta kyrkoförsamlingar, särskildt i Savolaks och Karelen, blefvo 

 styckade, nya kyrkor uppförde och en allmän reglering af presterskapets aflöning vid- 

 tagen. Med erkännande af det gagneliga i dessa åtgärder — af hvilka den sistnämnda 

 åvägabragts genom samstämmigt beslut af regering och landtdag — kan det dock icke 

 förnekas att deras verkställande icke så sällan gaf anledning till berättigadt missnöje och 

 klander. Detta gällde i främsta rummet den nya regleringen af presterskapets löneför- 

 måner, hvilken, tvertemot hvad ständerna yrkat, verkställdes på ett sätt som mången- 

 städes ledde till en högst betydlig föihöjning af löntagarnes inkomster på de skattdra- 

 gandes bekostnad. 



Vår Evangelisk-lutherska kyrkas lärodogmer och kyrkolagens stadgar höll Yrjö- 

 Koskinen i sträng helgd, och kan i detta afseende nära nog betraktas såsom „plus roya- 

 liste que le roi même". Exempel härpå bildar bl. a. hans uppträdande till försvar för 

 bibehållande af nattvardstvånget gent emot den liberalare tolkning, som förfäktades af 

 biskop Johansson. En sjelffallen följd af hans högkyrkliga ståndpunkt var hans anta- 

 gonism mot de frikyrkliga, hvilka han betraktade såsom ett förderfbringande och kyrko- 

 samfundet upi)lösande element. De åtgärder, hvilka han tillgrep dels emot dem, dels 



