20 K. E. F. Ignatius. 



emot fi-cälsningsarmén visade sig dock i längden kraftlösa och bidrogo äfven under se- 

 nare ål', då de icke längre understöddes af generalguvernören och senatens flertal, att i 

 sin mon nedstämma hans lynne. Deremot lyckades det honom att bringa till stånd dis- 

 senterlagen af d. 11 November 1889, i följd hvaraf de i landet förekommande talrika 

 protestantiska dissenterna, såsom baptister och metodister, blefvo tillhållna att bilda lega- 

 liserade kyrkosamfund med författningsenlig kyrklig bokföring. Bättre än någon af sina 

 företrädare på ecklesiastikchefsposten förstod Yrjö-Koskinen äfven att, utan att vika från 

 gällande lag, åstadkomma samförstånd med den grekisk-katholska andliga styrelsen och 

 derigenom undanrödja månget missförstånd samt deraf härflytande öfveigrepp. Med ett 

 ord, den finska kyrkan hade i Yrjö-Koskinen en energisk administratör, hvars embetstid 

 med hänsyn till flere derunder vidtagna betydelsefulla initiativ och reformer kan betrak- 

 tas såsom i vår inre historia särskildt framstående. 



Belysande Yijö-Koskinens religiösa öfvertygelse är en liten skrift om kristendomens 

 närvarande ställning i verlden och dess hufvudgrund, Kristin-uskon asema ja perustus, 

 hvilken han år 1893 utgaf på finska och tre år derefter i Paris på franska. Yrjö- 

 Koskinens åsigt är att vår tid vandrar med stora steg emot hedendomen. Den före- 

 teelse, som iakttogs vid kristendomens första uppträdande och öfvergång till verldsreligion, 

 nemligen att de bildade klasserna och stadsinvånarne först kristnades, medan inbyggarne 

 i landsbyarna (pagani) ännu vidhöUo sin gamla hedniska tro, upprepas nu, ehui'u i om- 

 vänd ordning. Nu hålla de bildade samhällsklasserna på att blifva hedningar, medan 

 folket på landsbygden foitfarande förblifver kristet. Trots dessa yttre tecken på kristen- 

 domens temporära tillbakagång, tviflar Yrjö-Koskinen dock icke på dess slutliga seger, 

 ty oberoende af att det menskliga samhället icke kan undvara kristendomen, betingas 

 denna seger af sjelfva lärans gudomliga sanning. Någon ohjelplig brytning emellan det 

 menskliga förnuftet å ena sidan och de kristna trosdogmerna å den andra behöfver ioke 

 heller förekomma. Han yttrar härom: „Man kan, för att tala psykologiskt, säga att 

 uti menniskan finnes, fönitom hennes förstånd, en viss andlig instinkt eller fattnings- 

 gåfva (aisti), som fortsätter förståndets görande der dess ledande kraft upphör, förfuU- 

 ständigar det och hjelper det att begripa de högsta sanningarna. Kristna trons predikan 

 har varit intet annat än en vädjan till denna i menniskosjälen boende andliga in- 

 stinkt". Med dennas tillhjelp blifva dogmerna om Kristi gudom samt om döpelsens 

 och altarets sakrament, h vilka begge sakrament äro oåtskilj aktigt förbundna med kristen- 

 domens öfriga lärosystem, förklarade och förstådda. 



Någon utförligare utläggning af denna apologetiska skrift förbjuder mig emeller- 

 tid den långt utdragna tiden att göra. Den utgör, såsom synes, ett försök att utreda 

 det förnuftsenliga systemet i de kristna trosdogmerna och vittnar i det minsta om dess 

 författares allvarliga kristendom, bibelstudier och dialektiska förmåga. 



Yijö-Koskinens ledamotskap i landets styrelse upphörde, såsom kändt, kort efter 

 utfärdandet af Februari manifestet 1899. Han hade med majoriteten d. 18 Febr. röstat 

 för dess omedelbara promulgation, och bekant är för hvilka opinionsyttringar och person- 

 liga angrepp han i följd häraf blef utsatt. Dessa bragte honom synbart ur sinnesjemn- 

 vigten och föranledde honom till flere förhastade steg, hvilka endast bidrogo att ännu 



