22 K. E. F. iGNATros. 



Sedan hans af skedsansökan den 28 Mars blifvit bifallen och ungefär en vecka 

 derefter föredragen i senaten, upphörde Yrjö-Koskinen att taga del i landets styrelse. 

 Orsaken till sitt beslut att afgå uppgaf han sjelf för en deputation af prester, som den 

 10 April s. å. uppvaktade honom, ha varit den att han efterhand märkt sig icke mera 

 vara fullt uppburen af det finska parti såsom hvars ledare han inträdt i senaten. Om 

 detta skäl var det åtgörande för hans beslut, så måste beslutet lindrigast sagdt beteck- 

 nas såsom förhastadt. Sjelf uttalade han efteråt sitt ogillande af att embetsmän under 

 brydsamma tider frivilligt afgingo från sina platser. Särskildt var hans ställning till 

 det finska partiet icke heller sådan, att han skulle förverkat dess förtroende; om än — 

 åtminstone till en början — de fleste icke i allo ville godkänna hans politik. 



Efter afskedstagandet begynte Yrjö-Koskinen, som nu mera icke hindrades af 

 några embetsgöromål, att återgå till sin pubUcistiska verksamhet. Han gjorde nu till 

 sin uppgift att leda det finska partiet in på den politik, som han under dåvarande för- 

 hållanden ansåg vara den bästa. I ströskrifter och tidningsartiklar för det mesta osig- 

 nerade eller pseudonyma försvarade han undfallenhetspolitiken och senatens förfaringssätt. 

 Så t. ex. insände han undei- pseudonymen „Muutaniat Uusimaan lukijat" till tidningen 

 Uusimaa (1901 n:ris 39, 40 och 43) en artikelserie „Voidaanko pohdittavaksi ottaa?" 

 hvari, under medgifvande af senatens skyldighet att göra påminnelser mot i dess tycke 

 lagstridiga eller skadliga påbud, bestämdt framhölls att senatens ovilkorliga plikt likväl 

 var att promulgera dessa lagbud. Artiklarna aftrycktes sedermera i andra landsortsblad 

 och vunno derigenom afsedd spridning, Ströskriften Herää Suomi, som i tusentals 

 exemplar spriddes kring landet, ansågs likaledes allmänt såsom hans verk. I sitt öppna 

 bref på sin sjuttionde födelsedag d. 10 december 1900 riktade han till det finska paitiet 

 uppmaningen att skänka den inhemska regeringen ett obetingadt förtroende och under- 

 stöd. Partiet borde afbryta all förbindelse med de svensksinnade ytterlighetsmännen. I 

 allmänhet gick hans sträfvan ut på att under denna tid af gemensam fara konsolidera 

 det finska nationela partiet, öfverflytta på det, så vidt förhållandena medgåfvo, ledningen 

 af landets angelägenheter samt förskaffa åt detsamma den ryska styrelsens gunst och 

 förtroende. Antagligen hoppades han genom den stora massans af befolkningen undfal- 

 lenhet och lydnad kunna undvika flere hotande olycksslag och i det väsendtliga rädda 

 vår nationalitet och måhända äfven samhällsförfattning från undergång. Emellertid måste 

 det sätt, hvarpå han förfäktade dessa sina åsigter, med nödvändighet öka vår inre tve- 

 drägt. Sjelf kunde han väl icke undgå att inse detta, men han var och förblef under 

 alla förhållanden den fordna partimannen, och trodde sig i sjelfva schismen emellan det 

 svenska och finska partiet i vårt land se ett räddningsmedel mot yttre faror. Det var 

 nemligen hans öfvertygelse att den ryska nationalkänslan måste stötas af att svenskan 

 var Finlands officiela språk. Denna stötesten ville han derföre aflägsna i det hopp att 

 en förändring af detta ur politisk och nationel synpunkt abnorma förhållande och en öfver- 

 flyttning af administrationens språk till finska skulle hämma, om ej afväpna förrysknings- 

 sträfvandena. Emellertid blef det honom icke förunnadt att få bibehålla detta hopp till 

 det sista. Kort före sin död hade han smärtan att upplefva tilldragelser, egnade att 

 förstöra alla illusioner i detta af seende. 



