358 Carl v. Bon sd or ff. 



soin han stolt kallade den. är liekant. I maj månad år 1301 lykte en ny 

 novgorodisk kiigsstyrka under anförande af storfiu'sten Andrej Alexandrowitscli 

 mot de själf bjudna gästerna. Marsken var då borta med flottan och hufvud- 

 styrkan; en besättning på några hundra man hade lämnats k^'ar, men vid rys- 

 sarnes ankomst var denna styrka genom sjukdomar, förorsakade af fukten i fäst- 

 ningsvärken, betydligt nedsatt. 



Husen vare ny ok miölet var hett 

 Ok ornade skött, ^) thet var them ledt, 

 Ok maltit la myckin samman ok bran. 

 Ther föixlerfvades mang man. 

 The tingo tha ena krämpa soot, 

 Skörbiugg gör ingen man godt. 

 Sva som the öfver bord sato 

 Ok syntes helbrigda, drucko ok ato, 

 Tha fullo thera thänder a bordet nider, 

 Hvad menniskia matte ther hälla vider? 

 The blifva ther aff sva mänga döde, 

 At huset la maxan'-) ödhe. 



säger stora rimkrönikan. Förtröstande på den heliga Sofia samt helgonen Bo- 

 ris och Gljäb, gingo novgoroderne till storms mot den lilla försvarsstyrkan, som 

 efter hård kamp gaf sig åt motståndaren. Fångarna dödades eller släpades 

 bort, mui'arna jämnades med marken och prisgåfvos åt lågorna. 



Tha fangana varo skipte ok thet var ändt 



Ok hafvorna bytte oh husit brändt, 



Tha foro Ryssena alla hem. 



Ok fangana förde de bort med them. 



Thet var litet ther blef obrunnet. 



See, thessalund var husit vimet! 



Så slutar stora rimkrönikan historien om Landskrona. En rysk ki'önika ändar 

 sin skildring med orden: „och förläne Herren i sitt rike frid och ro åt deras 

 si alar. Inilka vid denna stad tillsatt lifvet för den hel. Sotias skull!" 



') Blef hastigt unket. *} = nästan. 



