410 Carl v. Bons DO RF F. 



tighete.n för tyskarne att sluta sig till en egen församling, men det motstånd 

 detta sträfvande rönte, l)ehötver icke tydas allenast som bevis på en mot ty- 

 skarne afvog stänniing hos det öfriga borgerskapet. Att misshälligheter ägde 

 i'um, att slagsmål och gräl utagerades mellaii tyskar, tiiuiar och svenskar är 

 uppenbart och bestyrkes äfven at de få domliöcker, som ännu tinnas i behåll, 

 men sådana fall kunna icke tillmätas större betydelse, ty de förekomma öfver 

 alt. där flera folkslag sammankomma. Att känslan af gemensamhet, af allmän 

 förbrödring skulle utjämnat de nationela olikheterna låter icke tänka sig; icke 

 häller att någon velat uppotfra sin nationalitet, sitt språk och sina nationela 

 egenheter för att därigenom tillmötesgå den andra partens sträfvanden. Under 

 sådana förhållanden, då flertalet af befolkningen bestod af finnar och svenskar, 

 men en minoiitet af föimögne tyske köpmän och handtvärkare både vägrade 

 att assimilisera sig med dem och eftersträfvade en dominei'ande ställning i sta- 

 den, är det icke att undra öfver, om slitningar förekommit. Sannnanstötnin- 

 garna måste blifva desto talrikare, då sederna och bildningen, åtminstone under 

 de första tiderna, icke torde stått på en synnerligen hög nivå. Ingermanland 

 var Sveriges Sibirien; dit sökte sig missdådare, som råkat i kollision med la- 

 garna, äfventyrare, som i sitt hemland kommit på obestånd; med ett ord per- 

 soner, som nog kunde äga förslagenhet och handlingski-aft, men ock äfventyra- 

 rens hänsynslöshet och vilda mod. Af dessa förhållanden kunde Nyen icke 

 undgå att mottaga intryck, så mycket än stadsstyrelsen och äfven borgarene 

 själfva sökte att upprätthålla god ordning och aflägsna altför oroliga och frid- 

 störande element. 



Om borgerskapets antal äger man ytterst ringa kännedom. Enligt de 

 redan nämda mantalslängderna för åren 1(540 — 1642 erlades kvarntuUspengar 

 (hvilka npptogos af alla till tolf år komna) af följande antal personer: år 1640 

 mannkön 124 och kvinnkön 170, summa 294; år 1641 mannkön 176 och 

 kvinnkön 208, summa 384; år 1642 mannkön 282 och kvinnkön 23'.), summa 

 471. I besvär till regeringen år 1650 säges det, att staden förutom handt- 

 värkare och ancü'a besutne personer ägde 40 bofaste och edsvurne bor- 

 gare eller handelsmän samt att de bebygda gårdarnas antal steg till ungefär 

 200. Från seklets senare hälft har man endast sådana sväfvande upplysnin- 

 gar, som att staden kommit „i flor och esse", att Nyens finsk-svenska försam- 

 ling (Spaskoi pogost däri inbegripen) var den förnämsta prepositur i Ingerman- 

 land m. m. Tyvärr saknas äfven uppgifter af den art, att man på dem kunde 

 bygga någorlunda tillförlithga sannolikhetsberäkningar. Öfver antalet begråtne 

 finnas mserligen notiser åren 1687 — 96, men äfven om man med stöd af en 

 mer eller mindre rüvtigt antagen dödsprocent sökte deducera sig till en ap- 



