573 



vid dess årsdag 1870 ett föredrag „Om ljuset, dess källor ocli egenskaper"', 

 samt liar i dess öfversigt meddelat några smärre uppsatser. 



Becker var från sin ungdom en varm vän af naturen. Hans goda anlag 

 för teckning och måleri öppnade hans öga för dess skönheter. Såsom redan 

 nämndes, sj'sselsatte han sig redan i yngre år med teckning och aqvarellmål- 

 niug under ledning af Magnus von Wright. Både P. A. Kruskopf och 

 "Wright öfverlemnade gerna hos dem beställda zoologiska och entomologiska 

 planscher till utförande af Becker. Under sin första vistelse i utlandet 

 öfvade han sig äfven i porträttmålning. Hans många utländska resor utbil- 

 dade hans smak och satte honom i tillfälle att göra bekantskap med de för- 

 nämsta konstnärers arbeten. Pä lediga stunder och ännu i sin ålderdom grep 

 han gerna till ritstiftet och paletten. Hans sista målade landskapstafla eller 

 studie är daterad i augusti 1890. Mig veterligen har han likväl icke utställt 

 några alster af sin hand. Under några år ledamot i konstföreningens direk- 

 tion (1866 — 1872) har han likväl sålunda varit verksam för konstens utveck- 

 ling i vårt land. Han sysselsatte sig gerna med blomsterodling och hans träd- 

 gård var utmäi'kt för sin ordning och rikedom på växter. 



I sina yngre år och ännu på ålderns dagar öfvade han gerna både jagt 

 och fiske. Under sin vistelse under somrarna på landet försummade han säl- 

 lan dessa nöjen. Den finska fågelsamlingen äger många af Becker skjutna 

 sällsynta, af honom skänkta fåglar. 



Becker var af godmodigt och stillsamt lynne. Han fann sig i allmän- 

 het icke manad att verksammare deltaga i tidens politiska och nationella frå- 

 gor. Såsom hufvudman för sin ätt deltog han dock i landtdagarna 1867, 

 1872 och 1885. I det offentliga lifvet uppträdde han ogerna. På honom 

 kunde tillämpas Ovidii ord: „Bene qvi latuit, bene vixit". Hans lugna, inåt- 

 vända sinne fann sitt behag i den husliga kretsen. 



Gift 1857 med Johanna Karolina Ascholin, dotter till provinsiallä- 

 karen i Helsingfors Johan A sch ol in och Elisabeth Hey no, förlorade han 

 eftei ett nära 30-årigt lyckligt äktenskap sin maka den % 1887. Barnlös, 

 måste han efter hennes bortgång ännu mera känna lifvets tomhet och man 

 såg, att han efter sin makas död kände sig ensam i verlden. Hans helsa, 

 som redan längre tid varit vacklande, började ingifva hans närmaste allvar- 

 samma farhågor. Omhuldad af en kärleksfull fosterdotter, anträdde han ännu 

 1889 en resa till Sveriges vestkust för att söka återställa sitt brutna helso- 

 tillstånd. Den perniciosa anemi, som tärde på hans lifskrafter, utvecklade 

 sig likväl mer och mer och slutade hans lidande den "Vu 1890. 



I det inbördes testamente af den -)\ 1887, deruti makarna von Becker 



