Minnestal öfver Professor Sven Gabriel Elmgren. 11 



liga meningsutbyten, som icke voro af det mildaste slag, såsom t. ex. då lian 

 engång rakt i syne på censorn, professor Aminotï kallade denne „ett tyranniets 

 blinda voi'ktyg'", men dylika muntliga utgjutelser voro också den i öfrigt rätts- 

 lösa tidningsredaktörens enda vapen mot sina förtryckare. Såsom exempel på, 

 för livilka trakasserier han var utsatt, må anföras några fall som jag hört 

 honom sjelf berätta. I en anmälan af en af statsrådet F. W. Pipping utgifven 

 afhandling iiade El.mgken, jemtc erkännande af afhandlingens vetenskapliga för- 

 tjenster, anmärkt att stilen var något tung. Censorn urströk detta omdöme, 

 emedan det var opassande att om en ledamot i landets regering säga att hans 

 stil var tung. På lika sätt utströks en artikel, hvari Elmgren plaiderade för 

 att utförandet af altartaflan i Nikolaikyrkan skulle anförtros åt den inhemske 

 målaren Ekman. Kyrkobyggnadsstyrelsen, i hvilken sutto inflytelserika personer, 

 hade nemligen en annan åsigt, ocli denna fick icke antastas. En artikel om 

 Ungerns litteratur höll censorn, skrämd af titeln, ty Ungern hade ju koil 

 förut varit skådejilatsen för en revolution, hos sig i tre veckor samt sände den 

 sedan till Censurkomitén, derifrån den dock med smärre utstrykningar kom 

 såsom godkänd tillbaka. Genom dylika trakasserier hindrades emellertid som 

 oftast Litteraturbladets regelbundna utkommande, så att t. ex. Septembernum- 

 mern för år 1852 först utdelades i Februari året derpå o. s. v. 



En polemik som Elmgren fick med anledning af sin anmälan af 2:dra 

 häftet af tredje tornen af Acta Societatis scientiarum fennicae torde här förtjena 

 beröras. Med erkännande af vetenskspsakademiers och societeters betydelse i 

 allmänhet, ansåg dock Elmgren dem böra klandras för det slags charlataneri 

 som har till valspråk „odi prof anum vulgus", och som gjorde att deras abstrakta 

 forskningar förblefvo främmande för den nation, livars vetenskaps målsmän de 

 voro. Han yrkade särskildt livad finska Vetenskapssocieteten beträffar, att 

 denna skulle följa franska Institutets och svenska Vetenskapsakademiens exem- 

 pel och förutom de hårdsmälta akterna äfven utgifva för den stora läsande 

 allmänheten afsedda öfversigter af sina förhandlingar. En insändare i Hel- 

 singfors Tidningar (1.S53, 26 Jan.) angrep Littei-aturbladet skarpt för detta 

 enligt hans tanke fiendtliga anfall mot landets enda vetenskapliga institution, 

 samt för dess utan sakkännedom afgifna apodiktiska domslut. „Detta är nu", 

 yttrade ins., „verkeligen att beklaga, särskildt med afseende på Litteraturbla- 

 dets utgifvares obestridliga litterära förtjenster och författareförniåga, hvilka 

 genom den ensidighet, inhumanitet och anspråksfulla ton han ofta röjer, mera 

 skada än gagna". Elmgrens svar härpå blef en artikel i Novemberhäftet af 

 Litteraturbladet 1852 med öfverskrift Om fosterländsk vetenskap, deri han bl. 

 annat yttrar: „Läsaren erinrar sig utan tvifvel att vi alltid yrkat på nödvän- 



