12 K. E. F. Ignaïius. 



digheten för oss Finnar att vända våra blickar inåt, på egna förhållanden, och 

 detta likaväl betrcätfande litteratur och vetenskap soiu industii och andra mer 

 praktiska verksamhetsslag. Vi skola också framdeles fortfara med samma på- 

 minnelse, ty vi betrakta det såsom en lifsfråga för vårt lands framskridande i 

 välstånd, odling, civilisation. Det är också Litteraturbladets lifsfråga, dess 

 förnämsta ögonmärke, dess tendens med hvars framgång eller tillbakaskridande 

 det står eller faller ^ att uppmärksamheten fästes på den inhemska litteratu- 

 rens mer eller mindre lyckliga men oupphörliga sträfvan att höja sig till allt 

 högre värde". Han påminner sedan hurusom man härintills lemnat åt utlän- 

 ningar den inhemska vetenskapens tacksammaste fält. Det var en tysk, som 

 skref den första tinska historia, en svensk, som gaf oss Finlands geografi, 

 tyskar och ryssar som skrifvit öfver landets geologi, en dansk som för den 

 vetenskapliga verlden först framhållit tinska språkets skönhet och rikedom, en 

 rysse, som bekostat utgifvandet af ett vetenskapligt finskt lexikon o. s. v. 

 Denna artikel som, enligt Elmgrens egna meddelanden, utgjorde endast åter- 

 stoden af det utaf censuren illa medfarna originalet i manuskript och derföre 

 högst ofullständigt och bristfälligt återgaf, hvad han velat uttala, lemnar dock 

 en hten inblick i den idée som besjälade Elmgren och som utgjorde rättesnöret 

 för hans publicistiska verksamhet. Huruvida för öfrigt Elmgrens förslag att 

 finska vetenskapssocieteten skulle begynna utgifva årliga öfvei'sigter af sina 

 föi-handhngar inverkade på societetens beslut härom, är mig obekant; men 

 visst är att första häftet af dessa öfversigter utkom endast några månader 

 efter nyss omföimälda polemik. 



Ehuru Elmgrens kritik, särskildt öfver skönhtterära arbeten, icke alltid 

 vann medhåll, utan stundom ådrog honom nog skarpt klander (t. ex. Runebergs 

 bekanta, halft skämtsamma hälsning till E. att låta bli att böka i poesins ro- 

 sengård) skall dock en opartisk efterverld erkänna att redaktionen af Finlands 

 davai'ande enda litterära tidskrift handhades af Elmgren med insigt och talang 

 samt att den insats han härigenom lade i det fosterländska kulturarbetet icke 

 var ringa. Såsom bevis på att samtiden också förstod att uppskatta detta må 

 anföras följande uttalande i Morgonl)ladet för d. 2 December 1852: „Främst 

 bland de icke ofticiela blad, som nästa år utkomma, ställa vi Litteraturbladet, 

 hvars utgifvares ädla ihärdighet att foitfa)-a aldrig skall kunna efter förtjenst 

 uppskattas". 



Om hösten 1844 hade Elmgren blifvit vald till kurator för Åbo student- 

 afdelning, och två år derefter då Åbo, Borealiska och Satakunta afdelningarna 

 sammanslogos till en enda under benämning den Vestfinska, blef han den ny- 

 bildade afdelningens förste kurator, och innehade sedan denna befattning ända 



