14 K. E. F. Ignatiüs. 



det, var säkerligen icke Elmgkens fel. Hans biografier öfver biskoparne Agri- 

 cola, Juusten, Ericus Erid. Rothovius m. ti. utgöra värdefulla bidrag till Fin- 

 lands både kyrko- och knltui'historia, och träffas lika litet som hans öfriga 

 minnesteckningar af Snellraans temmeligen stränga omdöme om verket i sin 

 helhet, nemligen att deri kritiklöst intagits lefnadsteckningar af en mängd ob- 

 skura personer. Elmguens minnesteckningar gälla personer af stoi' historisk 

 betydelse, personer af hvilka flere, såsom t. ex. Ericus Erici härigenom för 

 första gången komme att framträda för efterverlden i klar och oförfalskad da- 

 ger. I förbigående må ock nämnas att Elmgken uti en artikel i Helsingfors 

 Tidningar tor den 6 Februari 1850 föreslog att jubelfest till minne af kristen- 

 domens införande i Finland för 700 år tillbaka skulle firas den 18 Juni 1857 

 eller på årsdagen af S:t Henriks bens öfverflyttning från Nousis till Abo 

 domkyrka. De tvifvelsmål, som af kritiken uttalats angående Erik den heliges 

 koiståg,' och hvilka vi för icke så länge sedan voro i tillfälle att höra upp- 

 repas, voro för Eljigken icke obekanta, utan framhöllos och bemöttes med sak- 

 kännedom. Jubelfesten firades också sedan såsom allmän tacksägelse- och böne- 

 dag öfver hela landet på den af Elmgken föreslagna dagen. 



När Finska Litteratursällskapet beslöt utgifva Porthans samlade arbeten, 

 uppdrogs redaktionen åt Elmgken och magister August Schauman. Elmgren 

 öfvertog dock snart ensam hela arbetet i fem delar och slutförde det äfven. 

 Likaså redigerade han äfven Gr. W. Wallins i'eseanteckningar från Orienten i 

 4 band. I tidskriften Suomi författade han bland annat tvenne ypperliga 

 sockenbeskrifningar, den ena öfver sin födelseort Pargas och den andra öfver 

 S:t Mårtens socken. 



Det behöfver väl knappast tilläggas att Elmgkens nu berörda för dåva- 

 rande förhållanden synnerligen stora litterära produktivitet var i materielt hän- 

 seende föga om än alls lönande. Den enda säkra inkomst han på denna tid 

 och under en lång följd af år hade att påräkna var alltifrån hösten 1848 den 

 lilla lönen, såsom amanuens vid Universitetsbiblioteket. Van att lefva med 

 litet och utan anspråk på några synnerhga beqvämligheter i lifvet, skulle han 

 härmed och med öfriga små biinkomster dock kommit till rätta, om han icke 

 iklädt sig borgensförbindelser för andra och i följd deraf nödgats skuldsätta sig. 

 De ekonomiska bekymmer, som föranleddes häraf äfvensom af hans oaflåtliga 

 bemödanden att småningom afbetala skulderna — ty för sådana hyste Elmgken 

 en afgjord fasa — nedtryckte i synnerhet under medlet af 1850-talet hans 

 lynne och qvarlemnade sedan för hela lifvet spår i en viss allvarlig och till- 

 bakadragen slutenhet, som dock icke uteslöt mellanstunder af glad, förtroUg 

 samvaro med likatänkande vänner. 



