Minnestal öfver Professor Sven Gabriel Elmgren. 17 



kretsen af sin familj alla somrar, sysselsatt med trädplanteringar och trädgårds- 

 skötsel äfvensom med botaniska iakttagelser och studier, för hvilka han ända 

 från nngdomen haft stor fallenhet. Den bergfasta helsa, hvaraf han nästan 

 oafbrutet varit i åtnjutande, bröts först de två senaste åren af hans lif. Dock 

 hade han krafter qvar att på sin 80:de födelsedag emottaga de hyllningar och 

 lyckönskningar, som från talrika håll, deribland också från hans gamle vän 

 och promotionskamrat skalden Topelius, kommo honom till del. Särskildt gladde 

 det honom att se Vestfinska studentafdelningen manngrant, åtföljd af studen- 

 ternas sångarkor, hos sig, och att ännu engång få höra den friska student- 

 sången. Icke många dagar derefter skulle samma sång ljuda på hans graf. 

 Han afled nemhgen nio dagar derefter, den 3 November 1897, efterlefd af 

 sörjande maka, son och en dotter samt måg och dotterdotter. 



För sina vetenskapliga förtjenster kreerades Elmaren år 1860 till honorar 

 doktor i historisk-filologiska fakulteten, och erhöll tretton år senare (1873) 

 extra ordinarie professors namn och värdighet. Dessa utmärkelsei- j ernte det 

 att han 1856 hugnats med en briljanterad ring och år 1866 utnämnts till 

 riddare af S:t Anne ordens tredje klass blefvo de offentliga erkännanden, som 

 kommo Elmgren till del, och voro kanske äfven i någon mån att betraktas så- 

 som ersättning för uteblifven tjenstebefordran. 



Elmgren betraktades nog allmänt såsom ett original. Såväl i hans yttre 

 som iiu-e tyckte man sig märka egenheter, som skilde honom från öfriga hvar- 

 dagsmenniskor. Hans yttre uppträdande påminte om en gammaldags lärd, som 

 med tanken riktad på det väsendtliga i hvarje sak icke hade någon blick för 

 oväsendtligheterna och derföre äfven föga bekymrar sig om modets fordringar, 

 med ett ord för hvilken kärnan är allt, men skalet intet. Äfven hans utta- 

 landen, såväl de mundtliga som skiiftliga, voro fria från allt omhölje, alla 

 0]-atoriska prydnader och känsloutgjutelser. Sin åsigt uttryckte han kort ocli 

 osminkadt samt utan hänsyn till personer. Hvad han engång efter moget be- 

 pröfvande funnit vara rätt, det vidhöll han också sedan i trots af alla inkast 

 och försök till motbevis. Sjelfva Johan Vilhelm Snellmans öfverlägsna dia- 

 lektiska förmåga strandade emot Elmgrens orubbliga, korta gensvar: „Nej, icke 

 är det så". Lika oböjUgt som han vidhöll sina åsigter, lika oböjlig var han 

 också i arbetet för det lefnadsmål, som han ställt för sig, och efterverlden 

 skall, då våra kulturförhållanden under detta sekels midt af densamma skär- 

 skådas, säkerligen erkänna att det var en lycka för den nyvaknade finska na- 

 tionela rörelsen att under svåra pröfningstider ha stöd i sådana varmt foster- 

 ländska, plikttrogna, insigtsfulle och ihärdiga bärare som Sven Gtabeiel Elmgren . 



