8 



hvilka vid hvarje steg möta den tänkande läkaren. Att på detta område 

 skulle finnas ett vidt fält för en så spekulativt anlagd karaktär, som H w as- 

 sers, är naturligt och vi finna, huru hans l'ikt begåfvade ande ständigt var 

 sysselsatt med betraktelser öfver biologins vigtigaste frågor. Från denna mer 

 spekulativa uppfattning af medicinens läror bör man helt och hållet skilja 

 den undervisning Hwasser meddelade i dess praktiska delar. Hvad man 

 nu söker i de med stor omsorg och fullständighet utarbetade handböcker, på 

 hvilka vår tid har ett sådant öfverflöd, det fann man i dessa H w assers före- 

 läsningar, hvilka lästes af medicine studerandene, klart och öfversigtligt hem- 

 tadt ur den tidens bäste författares och egen erfarenhet" '^). 



Ett noggrant studium af Joh. Pet. Franks, Joh. Chr. Reils m. fl. 

 skrifter röjer sig omisskänneligt i dessa föredrag och gifver dem allt igenom 

 en praktisk prägel. Det var till lärarens muntliga framställning den unge 

 läkaren hänvisades, för honom var läraren deii lefvande personifikationen af 

 tidens hela vetande, emedan man knapt hade andra källor för inhemtandet 

 af kunskaper än det talade ordet. Enär den praktiska medicinen dessutom 

 ännu icke kunde bygga på den patologiska anatomins och fysiologins säkra 

 iakttagelser, voro dess yngre idkare så mycket mera beroende af den enskilde 

 lärarens erfarenhet och betraktelsesätt. 



Sedan Mathias K alm endast tvenne år 1831 — 1833 innehaft profes- 

 sionen i teoretisk och praktisk medicin öfvertogs den af Immanuel Ilmoni. 

 Han var icke blott en lärjunge till Hwasser, han var och förblef en af 

 hans närmaste vänner intill sin lefnads slut. Ideelt anlagd slöt han sig till 

 den s. k. naturfilosofin, som sedan början af seklet sträfvade att beherska de 

 medicinska vetenskaperna. Det var isynnerhet i sina föreläsningar öfver fysio- 

 login (i vidsträckt mening) eller vetenskapen om naturen som organism, han 

 uttalade sin allmänna teoretiska ståndpunkt. Denna organismens idé är gemen- 

 sam för eller återfinnes i alla de särskilda slagen af organismer, den kosmiska, 

 den telluriska och den organiska naturen. Till och med menniskoslägtet är i 

 sin helhet en inom sig sluten, för sitt ändamål utrustad organism. Sjukdom 

 åter är den organiska existensens genom själf bestämning framkallade atfall 

 fi'ån lifvet, såsom organismens innersta sammanhållande föreningsband, hvarige- 

 nom den bereder sin egen förstöring och' därför till sitt väsende är en själf- 

 förstöringsakt. Denna uppfattning af organism ledde konseqvent till åsigten att 

 äfven sjukdoraarne vore lägre organiska varelser, hvilka parasitiskt lefde på den 

 del af kroppen där de fått utveckla sig och ofta medförde dess förstöring och 

 död. Detta ontologiska betraktelsesätt är en af hufvudtankarne i lim on is 

 patologi. 



