28 



Bonsdorffs anställning i början af hans bana såsom läkare vid finska 

 sjöekipaget och gardet gaf honom tillfälle till större erfarenhet, isynnerhet i 

 behandlingen af akuta sjukdomar, än den tidens inskränkta kliniker kunde 

 erbjuda den unge läkaren. Ehuru han sedermera knapt hade tid och ledighet 

 att följa den kliniska medicinens snabba framsteg och den i många afseenden 

 fullständiga omkastning i betraktelsesätt, som sedan seklets midt för sig gått 

 inom vetenskapen, voro dock hans grundliga ungdomsstudier i förening med 

 vidsträckta anatomiska och fysiologiska insigter tillräckliga att vägleda honom 

 äfven på den praktiska läkekonstens område och göra honom till en skicklig 

 läkare. 



I terapeutiskt afseende var Bonsdorff stationär. Läkemedlen utöf va icke, 

 yttrar han, någon dynamisk inverkan på kroppens väfnader, utan deras verkan 

 beror af det inflytande de vinna på materieomsättningen och de kemiska processer, 

 hvilka för sig gå i organerna. Bonsdorff ansåg läkemedlen kunna beqvämligast 

 indelas i solventia (befordra upplösningen), tonica (befordra nybildningen) och 

 nervina (inverka på nervsystemet). Hans läkemedel inskränkte sig till ett fåtal, 

 hvilka han efter sin mening använde rationelt och utan att tvifla på deras verkan. 

 Kinin, järn, jodkali, nux vomica jämte någia andra voro hans älsklingsmedel. 

 Man berättade, att de sammansatta formler, hvilka Bonsdorff gerna begagnade, 

 voro en erinran om hans bekantskap med d:r John Bol liger, hvilken i 

 början af 1850-talet vann i Wasatrakten stort anseende som läkare och hvars 

 rykte och recepter, när han som politisk fånge satt fängslad i Helsingfors 

 länshäkte och där fick emottaga skriftliga förfrågningar af talrika patienter, 

 spriddes vidt omkring äfven i södra delen af landet ^^). 



Förrän vi öfvergå till en kort karakteristik af Bonsdorffs arbeten på 

 den praktiska medicinens fält, torde vara skäl att yttra några ord om hans 

 allmänna patologiska grundåskådning, så vidt den framgår ur här och hvar i 

 hans skrifter förekommande uttalanden. Han h3fllade icke materialismens läro- 

 satser. Det nödvändiga sammanhang och det ömsesidiga beroende, hvaruti 

 organismens särskilda delar stå till hvarandra, förde honom till insigt därom 

 att de kemiska processerna och de fysikaliska lagarna inom mennisko- och 

 djurkroppen äro undeiordnade lifvets herravälde och inträdt i dess tjenst. Ehuru 

 i mångahanda afseenden beroende af den yttre naturen är organismen, såsom 

 sammansatt af särskilda funktionerande oiganer, hvilkas verksamhet ingripa i 

 hvarandra, ett inom sig slutet, för sina ändamål fullkomligt tillräckligt helt. 

 Man finner därför, att, när en länk i denna komplicerade organism råkar i 

 overksamhet eller afviker från sin ursprungliga bestämmelse, en ökad verksamhet 

 i andra dermed förvandta organ inträder, som öfveilager eller ersätter bristen. 

 Denna vikai'ierande functionella verksamhet var en af Bonsdorffs ledande 



