41 



hcärpå lät icke länge vänta på sig. Snart framträdde B o ns d o r f f s „ Under söhning, 

 huruvida läkaren genom legal section kan utreda, om den döde hlifvit mördad eller 

 dråpen och af sådan anledning gagna domaren genom dödande lœsioners indelning 

 i absolut eller tillfälligt dödande (1846), hvaruti han meddelar intressanta utdrag 

 ur Calonius' föreläsningar öfver „jurisprudentia criminalis", i hvilka denne rätts- 

 lärde uttalar åsigter, fullständigt lika dem, hvilka Bonsdorff ansett böra tilläm- 

 pas vid tolkningen af 1734 års lag. Hans sysselsättning med den omtvistade 

 rättsfrågan förde honom sedan längre in på rättshistoriens område och resultatet af 

 dessa studier var ett „Försök att med ledning af de svenska landsskapslagarne 

 utreda den forensiska medicinens historiska utveckling och förhållande till 1734 

 års lag"' (1849). Derefter ansåg sig d. v. sekreteraren i medicinalstyrelsen 

 dr Oskar Dahl förbunden att blanda sig i tvisten och lemna „Bidrag till ut- 

 redningen af några medico-juridiska frågor, äfvensom senare „Nya bidrag till 

 utredningen af några medico-juridiska frågor'^ ^''). Bonsdorff underkastade 

 hvardera af dessa skrifter kritik och vederlade med logisk skärpa sin mot- 

 ståndares teoretiska deduktioner "). Betecknande för tidens ännu traditionelt 

 akademiska karakter och hans lynne var Bonsdorffs yttrande, att han ,, upp- 

 fordrad af kärlek till sanningen erbjuder dr Dahl, och utan undantag, hvar 

 och en af dem, som i-edan uppträdt såsom mina motståndare eller ärnat fi'am- 

 deles uppträda, att muntligen, i form af en offentlig disputationsakt, fortsätta 

 och om möjligt sluta tvisten. Hvar och när som helst, blott jag härom under- 

 rättas några dagar förut, skall jag vara tilh'eds, att offentligen försvara de 

 satser, som blifvit i mina afhandlingar framställda, och får tillika förklara, 

 att jag icke skall tröttna, om ock disputationen skulle fortfara huru länge som 

 helst. Således in arenam descendite, paratus sum" ^^). En inbjudning, som 

 Bonsdorff några år senare ännu en gång upprepade""'). 



Denna i Finland förda strid var föremål för mycken uppmärksamhet i 

 Sverige och följdes med stort intresse af dem, som nitälskade för en sund 

 uppfattning af rättsmedicinens förhållande till lagstiftningen. Den klarhet, som 

 på detta område numera vunnits, gjorde slut på det subjektiva, mer eller mindre 

 godtyckliga förfarandet vid läkareattesternas affattande och befriade den sam- 

 vetsgranne läkaren från bekymret att för sitt utlåtande nödgas söka stöd i 

 annat än det sakförhållande, som den medicinska undersökningen ådagalagt. 

 Förordningen af den ''%i 1866 gaf den nya tolkningen lagens helgd. 



Efter att den nya förordningen trädt i dagen, sökte J. A. Estland er i 

 en uppsats om „Den medikolegala indelningen af kroppsskador, med särskildt 

 afseende å det i svenska och finska lagen förekommande idtrycket, lifsfarlig 

 sjukdom" ^"), föi'fäkta den grundsatsen, att lifsfaran är en statistisk egenskap hos 



