45 



lägsna vatten från den odlade jorden genom öppna eller täckta diken kommer 

 Bonsdorff till det resultat att allt efter jordens fysiska beskaffenhet antingen 

 tegdiken ensamt äro tillräckliga att torrliigga jorden eller böi-a därjämte täckta 

 diken användas. I själfva frågan om åkerjordens drainering kommer han till 

 det resultat att, i händelse matjordslagret hvilar på en likartad plastisk ler- 

 art, draineringen är irrationel, men att densamma, då stagnerande hydrosta- 

 tiskt vatten uppstiger från alfven till matjordslagret och icke kan genom öppna 

 diken atlägsnas, är rationel. 



b) ,,JordIösningen och dess cirkulation i den odlade jorden" (1887). 

 Därmed förstår Bonsdorff det i den odlade jorden förekommande vatten, 

 som innehåller äfven sådana af den odlade jordens beståndsdelar, hvilka äro 

 lösliga. Han kallar denna jordlösning vegetationsvatten eller vexternas närings- 

 vätska, som har samma vikt för möjligheten af växtens lif, som blodcirkula- 

 tionen lör djuret. 



c) „Om vigten af de organiska beståndsdelarna i den odlade jorden" 

 (18S1). Bonsdorff bekämpar i denna uppsats ensidigheten af Liebigs fram- 

 ställning och uppfattning om de mincraliska växtnärande ämnenas företräde 

 framför de organiska ämnena i och för växternas utveckling i den odlade jor- 

 den. Han anser att den af Mulder så kallade humusjorden med sina orga- 

 niska syror är det medel, hvarigenom de mineraliska växtnärande ämnena, 

 hvilka jorden innehåller, verkhgen upplösas. De mineraliska gödningsämnena 

 kunna nämligen icke lösas endast i vatten, utan i kolsyra och vatten eller 

 sådana organiska syror, hvilka äro de sista produkterna af de organiska äm- 

 nenas sönder delning i jorden. 



Afven genom tidningsuppsatser, införda i tidskrifter och landsortsblad, 

 sökte Bonsdorff fästa landtbrukarenes uppmärksamhet vid de viktigaste 

 vilkoren för landthushållningens utveckling ^"). 



Vi omnämnde redan att Bonsdorff i sin ungdom hyste varmt intresse 

 för naturalhistorien och att han just med hänsyn därtill valde medicinens 

 eller egentligen anatomins studium såsom en förberedelse till vetenskaplig zoolo- 

 gisk forskning. En gång inne på den medicinska vetenskapens stråkväg och 

 intagen af den praktiska läkekonstens, isynnerhet för nybörjaren mäktiga, tjusning, 

 kunde han icke följa sin ungdomsböjelse, utan egnade sig åt ett odeladt uppfyl- 

 lande af sina närmaste phgter. Han förblef dock länge den förnämste bland 

 de få, som vid seklets midt hos oss ägde kunskaper i naturalhistoria eller åt- 



