S6 



Bonsdorff bosatte sig nu helt och hållet på sin egendom Briksberg, som 

 han genom ihärdigt arbete och betydliga kostnader bragt till en ovanlig grad 

 af odling och hvarest han ätven anlagt en större fruktträdgård. I landtlifvets 

 lugn tillbragte han där sin återstående lefnad, vårdad af sin yngsta hemma- 

 varande dotter, åt hvilken han småningom lemnade omsorgen om egendomens 

 skötsel. Under somrarna samlade sig hans barn och barnabarn i det gamla 

 kära hemmet, där en särskild byggnad blifvit uppförd till deras emottagande. 

 Sin höga ålder oaktadt nekade han icke att ännu som läkare bistå hjälpbehöf- 

 vande och de omkringliggande socknarnes sjuka togo icke sällan sin tillflykt 

 till den gamle, vänlige arkiatern. Bonsdorff var en ömhjärtad och välvillig 

 husbonde. Ett sällsynt godt förhållande rådde emellan honom och hans under- 

 hafvande. Bland dem finnas familjer, hvilka redan i par leder stått i gårdens 

 tjenst och bhfvit vana att i alla sina angelägenheter vända sig till honom, som 

 en pålitlig vän och husfader. — I sin vänskap var han trofast mot dem, som 

 vunnit hans förtroende. På hans uppoffrande hjälp kunde man alltid lita. 

 Men mot dem, som han misstänkte för intriger och förställning, var han kärf. 

 Sin uppfattning af personer och förhållanden uttalade han öppet, om han också 

 visste sig blifva motsagd, icke sällan med en viss humor eller satir. Hans 

 ihärdiga, envisa konservativa lynne lät honom icke alltid gifva vika för skäl, 

 han förblef vanligen vid sin en gång uttalade åsigt. 



På 1870- och i början af 1880-talet sysselsatte sig Bonsdorff ännu 

 med författandet af några vetenskapliga afhandlingar, införda i finska veten- 

 skapssocietetens akter och hvilka äfven i det föregående äro omnämnda. Läsning 

 var för öfrigt hans vanliga sysselsättning, men på 1880-talet uppstod en små- 

 ningom tilltagande bhndhet, som beröfvade honom detta sällskap. Stilla emot- 

 tog han den ena dagen efter den andra till dess han den ^7? 1898 somnade 

 bort från lifvet. 



Ätven nu besannades psalmistens ord: ,,Vårt lif varar sjuttio år och 

 till det högsta åttio år; och då det bäst varit hafver, hafver det möda o(;h 

 arbete varit, ty det går snart sin kos, likasom flöge vi bort" (Ps. 90: 10). 

 Mina tankar i denna stund kunna icke bättre uttalas än i skaldens ord: ,,Och 

 när vi mognat alla Till skörd för dödens hand Och ned som säd vi falla På åker- 

 mannens land, Gif, Gud, att du kan berga Oss i din glädje då, Der stormar 

 icke härja, Der frid ej skall förgå." 



